Ухвала
 
31 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 127/6796/22
провадження № 61-6171 ск 23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту набуття права власності у житловому будинку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 122 кв. м., який позначений на плані під літ. «Ж», та розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
2.        ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним зустрічним позовом, у якому  просила суд встановити факт, що у житлових будинках під літерами «А» та «Ж» загальної площі 226,8 кв. м набули права власності та є власниками: ОСОБА_2 набула права власності та є власником 1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), винесеного рішення суду від 03 жовтня 2018 року, а саме: в житловому будинку під літерою «А» на - коридор 1-1, 4.7 кв.м; кухню 1?2, 5.8 кв.м; кімнату 1-3, 12.2 кв.м; кімнату 1-4, 24.6 кв.м; кімнату 1-5, 17.6 кв.м, кухню 2-1, 11.7 кв.м; коридор 2-2, 7.5 кв.м.; кімнату 2-3, 15.6 кв. м; та ганок, загальною площею 99.7 (дев`яносто дев`ять і сім десятих) квадратних метрів. Господарські споруди та прибудови: сарай «К», убиральню «Л», сарай «М», гараж «Е». ОСОБА_1 , набув права власності та є власником 1/4 (однієї четвертої) частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), винесеного рішення суду від 03 жовтня 2018 року, а саме: в житловому будинку літерою «Ж»; приміщення: 3-1 Коридор, 7.8 кв. м; 3-2 Вітальня, 27.5 кв. м; 3-4 Санвузол, 6.2 кв. м ; 3-5 Кухня, 11.4 кв. м, В будинку «А» 1.6 Туалет 5.0 кв. м ; загальною площею 57.9. (п`ятдесят сім і дев`ять десятих) кв. м. Господарські будівлі та споруди: гараж «Д»; збудований у 1986 рік, в житловому будинку літ «А» - санвузол 1-6 збудований 1988 рік. ОСОБА_3 , набув права власності та є власником 1/4 (однієї четвертої) частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900?1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), винесеного рішення суду від 03 жовтня 2018 року а саме: в житловому будинку літерою «Ж»; І. 3?3 Комора, 3.6 кв.м, І Комора 3.3 кв.м, 3-6. Коридор, 27.1 кв.м, 3-7 Кімната, 10.9 кв.м, 3-8 Туалет, 1.9 кв.м, 3.9 Комора, 3.4 кв.м, 3.10 Кімната, 13.4 кв. м, II Веранда, 5.6 кв. м, загальною площею 69.2 (шістдесят дев`ять і дві десятих) кв. м. Господарські будівлі та споруди; убиральня «З». 
 
3.       Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року, в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.
 
4.       До Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині незадоволення первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнити.
 
5.       Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовані норми права та не досліджено належним чином докази у справі. Зокрема, вказує на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що житловий будинок літ. «Ж» був збудований скаржником за власні кошти у встановленому законом порядку та його вимога про визнання за ним права власності на зазначений будинок не порушує прав інших співвласників встановлених судовим рішенням у справі № 127/8458/16 ц.
 
6.       Крім цього вказує на те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень були застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 1806/2-3176/11, від 13 лютого 2019 року у справі № 570/4748/15, від 07 лютого 2023 року у справі № 1527/2?109/11, від 15 вересня 2021 року у справі № 653/1881/16-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц.
 
7.       Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.
 
8.       Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
9.       Відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
10.   Також відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
11.   Згідно із частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
 
12.   Згідно із положенням статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
13. Статтею 357 ЦК України, якою регулюється визначення часток у праві спільної часткової власності, передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
 
14. Частинами першою та третьою статті 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
15. Згідно із вимогами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
 
16.   Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
17.   Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь?які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
18.   Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
19.   Крім цього, відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
 
20.   Так частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
21.   Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Конституції України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.
 
22.   Європейський суду з прав людини у своєму рішенні від 15 липня 2010 року у справі «Ющенко та інші проти України» вказав на те, що право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання. За відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
 
23.   Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
 
24.   Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 зазначала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
 
25.   Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій виходили з того, що у березні 2016 року він звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому, зокрема, просив суд поділити в натурі житловий будинок, загальною площею 226,8 кв. м. та господарські споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши кожному співвласнику частку майна, що передається в результаті поділу, згідно висновку будівельно-технічної експертизи.
 
26.   Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/5835/16, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 25 квітня 2019 року та постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року, поділено у натурі житловий будинок, а саме: виділено в натурі у власність ОСОБА_2 її частку у праві спільної часткової власності на 1/2  частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), а саме: в житловому будинку літ «А» - коридор 1-1, кухню 1-2, кімнату 1-3, кімнату 1-4, кімнату 1-5, кухню 2-1, коридор 2-2, кімнату 2-3, ганок, сарай «К», убиральню «Л», сарай «М», гараж «Е»; виділено в натурі у власність ОСОБА_1 його частку у праві спільної часткової власності на 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), а саме: в житловому будинку літ «Ж» - коридор 3-1, вітальню 3-2, санвузол 3-4, кухню 3-5, гараж «Д»; в житловому будинку літ «А» - санвузол 1-6; виділено в натурі у власність ОСОБА_3 його частку у праві спільної часткової власності на 1/4 частки домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), а саме: в житловому будинку літ «Ж» - комору І, комору 3?3, коридор 3-6, кімнату 3-7, туалет 3-8, комору 3-9, кімнату 3-10, веранду ІІ, убиральню «З»; огорожу №1 та колодязь №2 залишено у спільному сумісному користуванні; зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно здійснити переобладнання приміщень житлового будинку літ. «А» з прибудовами АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення) заклавши дверний отвір між приміщеннями 1-1 та 1-6 та улаштувати дверний отвір між приміщенням 1-6 та двором; зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно здійснити переобладнання приміщень житлового будинку літ. «Ж» з прибудовами АДРЕСА_1 згідно варіанту № 3 розподілу об`єкта нерухомого майна висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1900-1903/17-21 від 30 січня 2018 року, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (Вінницьке відділення), заклавши дверний отвір між приміщеннями 3-2 та 3-3, улаштувати дверний отвір між приміщенням І та 3-3, та улаштувати перегородку між приміщеннями 3-2 та 3-3.
 
27.   Отже ухваленим 03 жовтня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області рішення про поділ будинковолодіння, право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , до складу якого також відносився спірний будинок, який позначений на плані під літ. «Ж», припинилось та в результаті такого поділу останні набули у власність зазначене у рішенні суду виділене відповідно до їх часток нерухоме майно.
 
28.   Будинок, який позначений на плані під літ. «Ж», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який просив визнати ОСОБА_1 , є складовою будинковолодіння та був об`єктом поділу між усіма співвласниками, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/5835/16, яке набрало законної сили.
 
29.   Дане рішення ОСОБА_1 не оскаржувалось, він з ним погодився.
 
30.   Крім того, 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 уклав договір дарування 1/4 частини житлового будинку літ «А», «Ж», які належали йому на праві власності, згідно якого, подарував своєму сину ОСОБА_3 .
 
31.   Тобто, ОСОБА_1 добровільно позбавив себе права власності на 100% домоволодіння літ. «А», «Ж», яке йому належало в розмірі 1/2 частки будівлі по АДРЕСА_1 .
 
32.   Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що  при наявності дійсного договору дарування від 19 лютого 2016 року та нескасованого рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/5835/16-ц, визнати право власності за позивачем на будинок «Ж» є неможливим.
 
33. Щодо доводів касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень були застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 1806/2-3176/11, від 13 лютого 2019 року у справі № 570/4748/15, від 07 лютого 2023 року у справі № 1527/2-109/11, від 15 вересня 2021 року у справі № 653/1881/16-ц та від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц Верховний Суд зазначає таке.
 
34. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
 
35. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що  вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.
 
36. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.
 
37. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
 
38. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
 
39. Із постанов Верховного Суду у справах №№ 1806/2-3176/11, 570/4748/15, 1527/2-109/11, 653/1881/16-ц, 521/2993/13-ц вбачається, що предметами позовів у цих справах були вимоги про виділення частки в натурі із спільної часткової власності та визнання права власності на таку частку, про усунення перешкод у користуванні, визначення порядку користування.
 
40. В той час у справі № 127/6796/22 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок, враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили, йому вже було виділено в натурі у власність частку у праві спільної часткової власності.
 
41. Отже правовідносини у справах №№ 1806/2-3176/11, 570/4748/15, 1527/2-109/11, 653/1881/16-ц, 521/2993/13-ц та № 127/6796/22 не є подібними.
 
42. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення і виповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту набуття права власності у житловому будинку.
 
2.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       В. В. Пророк
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров