ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5500/23 Справа № 235/1248/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д.Л. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -
В С Т А Н О В И Л А:
       У березні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська» періодично, останній раз з 02 листопада 2009 року по 30 березня 2021 року, звільнений за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України. 
       При звільненні позивачу була нарахована заробітна плата за період з грудня 2019 року по березень 2021 року, яка до теперішнього часу не сплачена, загальна сума заборгованості становить 121 673,72 грн., що підтверджується довідкою № 95 від 11 лютого 2022 року.        Оскільки в день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, то наявні підстави також і для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого за розрахунками позивача станом на 18 лютого 2022 року становить 221 428,97 грн.
       Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 121 673,72 грн., а також середній заробіток за час затримки сплати сум, які належать працівникові при звільненні за період з 30 березня 2021 року по день винесення судом рішення, з розрахунку середньоденного заробітку 1 020,41 грн. 
       Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задоволено частково.
       Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 121 673,72 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 334 694,48 грн.        
       Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 346,94 грн. 
       В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 132,65 грн. на користь держави.
       Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» судовий збір у розмірі 1 216,74 грн. на користь держави.
       Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, у розмірі 20 278,95 грн.
       Не погодившись з вказаним рішенням суду, державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду в частині стягнення з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 334 694,48 грн., та ухвалити в цій час нове судове рішення, яким зменшити розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 20 000 грн. 
       В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.
       Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 02 листопада 2009 року працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с. 9-18).
       На підставі наказу № 668/к від 30 березня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, згідно зі ст. 38 КЗпП України, що також підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .
       Згідно довідки № 95 від 11 лютого 2022 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», вбачається, що Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» має перед ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2019 року по березень 2021 року (а саме: грудень 2019 року – 1 273,01 грн., січень 2020 року – 5 918,58 грн., лютий 2020 року – 14 648,59 грн., березень 2020 року – 15 133,78 грн., квітень 2020 року – 16 516,17 грн., березень 2021 року – 68 183,59 грн.) у загальному розмірі 121 673,72 грн., при цьому сума заборгованості з виплати заробітної плати зазначена після утримання всіх обов`язкових податків та зборів (а.с. 19).
       Згідно довідки № 96 від 11 лютого 2022 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1 020,41 грн. (а.с. 20).
       Кількість робочих днів за період з 31 березня 2021 року по 18 липня 2022 року включно складає 328 днів, а саме: березень 2021 року – 1 день, квітень 2021 року – 22 дні, травень 2021 року – 18 днів, червень 2021 року – 20 днів, липень 2021 року – 22 дні, серпень 2021 року – 21 день, вересень 2021 року – 22 дні, жовтень 2021 року – 20 днів, листопад 2021 року – 22 дні, грудень 2021 року – 22 дні, січень 2022 року – 19 днів, лютий 2022 року – 20 днів, березень 2022 року – 22 дні, квітень 2022 року – 21 день, травень 2022 року – 22 дні, червень 2022 року – 22 дні, липень 2022 року – 12 днів.
       Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 31 березня 2021 року по 18 липня 2022 року включно складає 334 694,48 грн. (1 020,41 грн. х 328 днів = 334 694,48 грн.).
       Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 18 липня 2022 року включно, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
       Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
       Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
       У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
       Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
       При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
       Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
       Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
       Рішенням суду у цій справі було встановлено, що позивачем доведено факт того, що мало місцем порушення законодавства про працю та умов трудового договору, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими.
       Суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. Про те не вірно визначив суму що підлягає до стягнення.
       Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
       Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
       Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
       Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
       Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
       Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
       З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
       Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
       З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
       Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
       – розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
       – період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
       – ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
       – інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
       Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
       Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
       Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з ДП “Вугільна компанія “Краснолиманська” на користь ОСОБА_1 колегія суддів апеляційного суду враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.
       Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем на час звільнення становила 121 673,72гривень.
       Судом першої інстанції визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 334694,48 гривень, що значно перевищує суму заборгованості та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак колегія суддів вбачає можливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ДП “Вугільна компанія “Краснолиманська” на користь ОСОБА_1 , і визначає такий в розмірі 120 000 гривень, вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.
       Отже, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 120 000 гривень.
       Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів апеляційного суду враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), а також висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 542/656/16-ц (провадження № 61-21050св19, від 24 лютого 2021 року у справі № 592/3597/20 (провадження № 61-15108св20), від 03 березня 2021 року у справі № 279/6777/19 (провадження № 61-9918св20), від 24 березня 2021 року у справі 359/8379/17 (провадження № 61-13585св20) та від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20).
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.
       Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Таким чином, з  ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська»підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3220,43 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
       Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» - задовольнити частково.
       Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2023 рокув частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь  ОСОБА_1 з 334 694,48 гривень до 120 000 гривень.
       Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська»витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3220,43 гривень. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Судді: