ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року	Львів	Справа № 460/1886/23 пров. № А/857/5786/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 березня 2023 року (ухвалене головуючою-суддею Друзенко Н.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                        в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ, пенсійний орган, відповідач-1), ГУ ПФУ у Закарпатській області, в якому просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ щодо відмови у призначенні йому пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове пенсійне страхування” №1058-ІV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058), скасувати рішення про відмову у призначенні йому пенсії №213050029636 від 07.12.2022 та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати йому пенсію за віком відповідно до цього Закону з моменту звернення із заявою, а саме : з 01.12.2022, зарахувавши до його трудового стажу періоди роботи з 01.07.1993 по 28.07.1997.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 02.03.2023 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області №213050029636 від 07.12.2022 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до  Закону №1058 та зобов`язано ГУПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.12.2022 про призначення пенсії за віком відповідно до цього Закону, з урахуванням висновків суду у даній справі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, пенсійний орган подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач немає права на призначення йому пенсії за віком, оскільки у нього відсутній необхідний страховий стаж. Період роботи позивача з 01.07.1993 по 28.07.1997 не було зараховано до страхового стажу позивача у зв`язку з тим, що в записі трудової книжки дата прийняття на роботу дописана іншою ручкою. Будь-яких інших документів на підтвердження страхового стажу позивач не надав. 
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 01.12.2022 позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону №1058.
Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області №213050029636 від 07.12.2022 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії на підставі відсутності необхідної кількості років страхового стажу. Визначено страховий стаж особи 24 роки 04 місяці 19 днів. У рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано період з 01.07.1993 по 28.07.1997, оскільки у записі трудової книжки дата прийняття на роботу дописана іншою ручкою.
Вважаючи протиправними дії відповідачів, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області №213050029636 від 07.12.2022 щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону №1058 прийнято передчасно, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. Стосовно позовної вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ призначити пенсію за віком на умовах і в порядку, передбачених Законом №1058 з 01.12.2022, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав на пенсійне забезпечення буде визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області щодо відмови у призначенні пенсії та зобов`язання відповідача ГУ ПФУ повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину України гарантується право на соціальний захист, що, крім іншого, включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.
Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №1058, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно ч.1 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
З матеріалів видно, що підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком стало не зарахування до його страхового стажу періоду роботи з 01.07.1993 по 28.07.1997, оскільки у записі трудової книжки дата прийняття на роботу дописана іншою ручкою.
Згідно ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), пунктом першим якого визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. У тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.
Аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637.
Згідно ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” та п.п.4 п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, який призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Відмовляючи у призначенні пенсії, пенсійний орган зазначив, що страховий стаж позивача становить 24 роки 04 місяці 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком (необхідний стаж 28 років).
Судом встановлено, що трудова книжка позивача НОМЕР_1 від 18.09.1985, копія якої у матеріалах справи містить запис за №6 від 01.07.1993 “Принят по переводу в МП Вариант” мастером строительных работ” та запис за №7 від 28.07.1997 “Уволен на ст. 38 КЗоТ Украины по собственному желанию”.
Таким чином, трудовою книжкою позивача підтверджено стаж його роботи протягом спірного періоду (з 01.07.1993 по 28.07.1997), а тому такі підлягають зарахуванню до його страхового стажу. 
При цьому, недотримання роботодавцем правил ведення трудової книжки не може спричиняти негативні наслідки для працівника.  
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №301 від 27.04.1993 “Про трудові книжки працівників”, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а відтак, не може впливати на її особисті права.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.08.2019 по справі №654/890/17, від 21.02.2018 по справі №687/975/17, від 12.09.2022 по справі №569/16691/16-а, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
Колегія суддів зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а.
Більше того, ч.3 ст.44 Закону №1058 визначає право органу Пенсійного фонду України вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Проте, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити спірний стаж позивача, зокрема, матеріали справи не містять доказів, що відповідачем було надіслано запити на підприємство, де працював позивач для підтвердження стажу останнього.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оспорюване рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області прийняте передчасно, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Стосовно позовних вимог про призначення пенсії за віком, колегія зазначає, що відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017. Починаючи з 1 січня 2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 по 31 грудня 2020 - не менше 27 років.
Рішення пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії ґрунтувалось на відсутності необхідного страхового стажу 28 років (згідно розрахунку страховий стаж позивача становив 24 роки 04 місяці 19 днів)
Вирішуючи позовну вимогу щодо зобов`язання ГУ ПФУ призначити позивачу пенсію за віком на умовах і в порядку, передбачених Законом №1058, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що згідно ст.58 цього Закону, Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тим самим, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Згідно п.п.1 п.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014 (далі - Положення №28-2), управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України.
Відповідно до ч.1 ст.58 Закону №1058, Пенсійний фонд України є органом який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсію та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання пов`язані з веденням обліку пенсійних активів осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законами України і статутом Пенсійного фонду України.
Інструкцією користувача реалізації механізму розподілу та опрацювань звернень за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів від 21.12.2020 були внесені зміни в програмне забезпечення підсистеми призначення та виплати пенсії на базі електронної пенсійної справи в частині централізації призначення пенсії. Пенсійним фондом України запроваджено новий механізм розподілу та опрацювання звернень щодо призначення/перерахунку пенсій за принципом єдиної черги завдань та єдиної черги спеціалістів.
Постановою правління Пенсійного фонду України №25-1 від 16.12.2020 “Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України” (далі - Постанова №25-1), зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961, передбачено опрацювання заяв про призначення/перерахунки пенсії бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від місця подачі заяви та місця проживання пенсіонера.
Відповідно до п.4.2 розділу IV Постанови №25-1, після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Заяву про призначення пенсії позивач подав за місцем проживання, тобто до ГУ ПФУ в Рівненській області.
Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась ГУ ПФУ в Закарпатській області, яке прийняло оспорюване рішення.
При цьому, електронна пенсійна справа, після прийняття рішення передається засобами програмного забезпечення до органу, який призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи. Тому пенсійна справа позивача після розгляду заяви перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з урахуванням повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, ефективним способом захисту порушеного права позивача на пенсійне забезпечення буде визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області та зобов`язання ГУ ПФУ повторно розглянути його заяву про призначення пенсії.
Відповідно до ст.45 Закону №1058, пенсія за віком може бути призначена з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Встановивши порушення права позивача на призначення пенсії, колегія суддів зазначає, що обираючи спосіб захисту порушеного права, на суд покладено контроль за законністю прийнятих відповідачем як суб`єктом владних повноважень рішень, дій або бездіяльності щодо вказаних питань.
Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ГУ ПФУ зарахувати до страхового стажу позивача спірні періоди роботи та повторно розглянути заяву про призначення позивачу пенсії за віком згідно Закону №1058, прийнявши відповідне рішення.
Водночас, колегія суддів зазначає, що при повторному розгляді питання про призначення позивачу пенсії на ГУ ПФУ судом покладено обов`язок розглянути звернення позивача про призначення пенсії за віком.
Тобто, ГУ ПФУ має бути здійснений повторний розгляд попередньо поданої заяви позивача про призначення пенсії за віком відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі з урахуванням положень статті 45 Закону №1058, яка встановлює строки призначення та виплати пенсії.
При повторному розгляді заяви позивача також в обов`язковому порядку повинні бути враховані відповідачами висновки судового рішення, що відповідає вимогам ч.4 ст.245 КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 02 березня 2023 року по справі №460/1886/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук