Номер провадження: 22-ц/813/5987/23 
Справа № 521/16012/22
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Назарової М.В.
суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.,
учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в м. Одеса в порядку спрощеного провадження 
апеляційну скаргу ОСОБА_3 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року та на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року, ухвалені Малиновським районним судом м. Одеси у складі судді Громіка Д.Д., в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна 

                        в с т а н о в и в: 

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 23 листопада 2022 року просив суд визнати нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1 та 
АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя — ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 листопада 2010 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2021 року у справі № 521/3709/21, яке набрало законної сили 27 серпня 2021 року.
За період спільного проживання подружжям було придбано таке майно, як: дві однокімнатні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Зазначає, що це майно, з огляду на положення ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно було придбане у період шлюбу, проте титульним власником вказаного майна є відповідачка. 
09 грудня 2022 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту: на квартиру 
АДРЕСА_2 , яка на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 27 лютого 2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції належить відповідачці ОСОБА_4 ; на квартиру 
АДРЕСА_3 , яка на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , виданого 27 лютого 2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції належить відповідачці ОСОБА_4 ; на автомобіль “Ssang Yong Korando”, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2012 року випуску, який належить 
ОСОБА_4 .
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2022 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на: 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 , яка на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 27 лютого 2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції, належить відповідачці ОСОБА_4 ; на 1/2 частку квартиру АДРЕСА_3 , яка на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , виданого 27 лютого 2014 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції належить відповідачці ОСОБА_4 ; на 1/2 частку автомобіля “Ssang Yong Korando”, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2012 року випуску, який належить ОСОБА_4 .
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2022 року в частині накладення арешту на 1/2 частки автомобіля «SsangYong Korando» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 частки автомобіля «SsangYong Korando» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 відмовлено, оскільки вказаний автомобіль не є предметом спору. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.
19 грудня 2022 року відповідачка ОСОБА_4 через підсистему “Електронний суд” звернулася до суду із заявою про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, в якій посилаючись на відсутність предмету спору зазначала, що позивачем не порушується питання про стягнення грошових коштів у якості компенсації або ж виділення майна в натурі. Також звертала увагу суду на тому, що презумпція виникнення права спільної сумісної власності існувала між позивачем та відповідачем на час пред`явлення позову, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю; майно придбане під час шлюбу, але зареєстроване на ім`я одного із подружжя, не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя; у сторін не має підстав для спростування презумпції права спільної сумісної власності; жодна із сторін не заперечує існування у іншої сторони права на рівну частку у спільному майні.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року у задоволенні клопотання відповідачки ОСОБА_4 про закриття провадження у справі відмовлено.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_3 (загальною площею 20,1 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м), квартиру 
АДРЕСА_2 (загальною площею 20,3 кв.м, житловою площею 11,4 кв.м) об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ( ОСОБА_4 ). В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 (загальною площею 20,1 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м) та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 20,3 кв.м, житловою площею 11,4 кв.м).
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 вважає оскаржувані судові рішення такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права та просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року та ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року, направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання. 
       Доводами апеляційної скарги є те, що судом проведено поділ спільного сумісного майна подружжя, проте у позовній заяві позивачем не порушувалося питання про поділ майна, що на думку відповідачки свідчить про те, що суд вийшов за межі позовних вимог. Судом не зазначено жодних майнових прав та обов`язків відповідача стосовно майна, також судом не встановлювалася вартість цього майна. Для відповідачки є незрозумілим правовий статус поділеного майна, а саме те, чи то досі воно є спільною сумісною власністю чи майно поділено і його статус змінився. Усупереч ст. 71 СК України, суд допустив виділення незрозумілих часток двох однакових квартир, наслідком чого, на думку відповідачки, є неможливість користування зазначеним майном жодною із сторін. Зазначає, що усупереч вимогами процесуального закону, подану нею заяву про закриття провадження у справі, суд розглянув після призначення розгляду справи по суті, чим порушив вимоги п. 2 ч. 2 ст. 200 ЦПК України. Жодна із сторін не заявляла вимоги про поділ майна, позивач не надав будь-яких доказів того, що зі сторони відповідачки були порушені будь-які його майнові права на спільне майно. Повідомляє, що для вирішення питання дійсного та законного поділу сумісного майна подружжя, яке належить сторонам у рівних частинах за презумпцією права спільної сумісної власності, нею подано позовну заяву про поділ майна в натурі, що відповідає вимогам ст. 71 СК України та забезпечить право належного користування майном на праві приватної власності двом сторонам. 
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідачки, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення винесені судом першої інстанції у повній відповідності до норм цивільно-процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що судом розглянуті позовні вимоги позивача, визнано майно спільним сумісним та проведено його розподіл у спосіб, про який просив позивач. При цьому суд пересвідчився у тому, що майно, яке є предметом спору є об`єктом права спільної сумісної власності, позивач має право на звернення до суду з таким позовом, суд розглянув по суті вимоги, які були заявлені позивачем, у такий спосіб захистив порушене право позивача. Суд не вийшов за межі позовних вимог. Клопотання відповідачки про закриття провадження у справі потребувало присутності позивача, який міг би погодитися з таким, проте він на той час перебував у лавах ЗСУ. Натомість позивач має всі підстави для звернення до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права. Тому просить відхилити апеляційну скаргу відповідачки, та залишити без змін ухвалу та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги. 
Позивач ОСОБА_1 , належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, проте таке у відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).
Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказані висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), на яку посилаються заявники у касаційній скарзі.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Крім того, суд у відповідності до таких засад цивільного судочинства як диспозитивність та змагальність розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України) та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).
Судом встановлено, що 06 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Малиновського районного суд м. Одеси від 27 липня 2021 року по справі № 521/3709/21 було розірвано. Рішення набрало законної сили 27 серпня 2021 року (а.с. 82).
У період шлюбу сторонами було придбано майно у вигляді квартири АДРЕСА_3 (загальною площею 20,1 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м) та квартири АДРЕСА_2 (загальною площею 20,3 кв.м, житловою площею 11,4 кв.м), право власності на зазначене майно було зареєстровано на відповідачку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованих 19.08.2022, згідно яких ОСОБА_4 на підставі державної реєстрації, проведеної 22.03.2014, набула право власності на вищевказані квартири (а.с. 18-21).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати нерухоме майно у вигляді двох квартир спільною сумісною власністю сторін як подружжя і визнати за ним право власності на такого майна із посиланням як на правове обґрунтування свого позову на вимоги ст. 63, ч. 1 ст. 69, 70 СК України та на те, що хоча майно і придбано в період шлюбу, проте його титульним власником записано відповідачку, просив в основу поділу покласти неспростовану презумпцію рівності часток подружжя.
Отже, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу визнання нерухомого майна, придбаного в період шлюбу сторін на ім`я відповідачки, спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на його частину за позивачем.
Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи спірне майно спільною сумісною власністю подружжя та визнаючи право власності на його частину за позивачем, суд виходив із обґрунтованості позовних вимог та їх доведеності протягом розгляду справи. Крім того, відмовляючи відповідачці у задоволенні її клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд виходив із того, що позивач від свого позову не відмовлявся, його представник заперечує проти закриття провадження у справі, що виключає можливість застосування судом передбачених наслідків.
Зважаючи на диспозитивність цивільного судочинства, зокрема, що саме позивач у межах наданих йому процесуальним законом повноважень наділений правом обирати найбільш дієвий та ефективний для нього спосіб захисту порушених прав, а саме - визнання майна спільним сумісним та визнання права власності на 1/2 частини спірного нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя, що не суперечить положенням чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ майна подружжя в ідеальних частках.
Суд, задовольняючи позовні вимоги, вірно врахував, що позивач, звертаючись до суду із позовом, не заявляв вимог про реальний поділ майна та виділ часток в натурі, а тому, розглядаючи справу відповідно до заявлених позовних вимог, визначив частки подружжя у спірному майні без його реального поділу.
При цьому посилання апеляційної скарги на невизначеність правового статусу майна та не зазначення судом обов`язків відповідачки стосовно майна та не встановлення вартості майна не заслуговує на увагу, оскільки вартість майна має враховуватитися лише у разі поділу майна в натурі, а щодо частки у майні відповідачки, то таке регулюється шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в даному випадку – на підставі судового рішення про визнання за позивачем права власності на майна. 
Колегія суддів зазначає, що позивач не заявляв про виділ належної йому частки в праві спільної часткової власності на спірну нерухомість за правилами статті 364 ЦК України. Позовних вимог про поділ такого майна в натурі між сторонами в порядку статті 367 ЦК України особа також не заявляла.
Про виділення майна в натурі позивачем не було заявлено, проте таке не позбавляє сторони в майбутньому вирішити таке питання, а посилання відповідачки на неможливість користування зазначеним майном жодною із сторін є надуманим, оскільки вони є співвласниками такого майна. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог і що жодна із сторін не заявляла про поділ майна, спростовуються вищенаведеним та змістом позовної заяви ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що, розглянувши спір по суті, суд тим самим вирішив спір та забезпечив позивачу судовий захист, гарантований йому статтями 55, 124 Конституції України, у відповідності до його позовних вимог та змісту порушеного права.
При цьому, є помилковим посилання апеляційної скарги відповідачки на відсутність предмету спору по справі та, як наслідок, помилковість постановлення Малиновським районним судом м. Одеси ухвали від 04 квітня 2023 року про відмову їй у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в рамках справи № 638/3792/20, провадження № 61-3438сво21 під час дослідження питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, зокрема зроблено висновки про те, що закриття провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, можливо лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання, оскільки згідно зі статтею 200 ЦПК України, а саме її частиною четвертою, закриття провадження можливо на цій стадії процесу з двох підстав, це: відмова від позову, визнання позову  та укладення мирової угоди, визначених статтями 206, 207 ЦПК України.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
З огляду на підхід, який Велика Палата Верховного Суду застосувала у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, слід відступити від висновку, сформульованого у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18, провадження № 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19, провадження  № 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20, конкретизувавши цей висновок так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Крім того, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, лише у випадках, передбачених частиною 3 статті 376 ЦПК України, чого по справі не встановлено.
Отже, відмовляючи відповідачці у закритті провадження у справі за відсутності предмету спору, суд вірно виходив з його необґрунтованості, оскільки спір перебував на розгляду суді, позивач не відмовлявся від своїх вимог, що свідчить про існування предмету спору як об`єкту спірного правовідношення, з приводу якого виник спір, тобто певної матеріально-правової вимоги позивача до відповідачки, стосовно якої позивач просив прийняти судове рішення. 
Не є релевантним посилання відповідачки на неврахування судом висновків, зроблених Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц (справа про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням), у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18, оскільки у вказаних постановах судом не зроблено жодних висновків про застосування відповідних норм права у розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України, а лише розглянуті справи за інших фактичних обставин, відмінних від обставин по теперішній справі, за певними доводами касаційних скарг у справах.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

                                п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року та ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 04 серпня 2023 року.

       Головуючий                                                        М.В. Назарова

       Судді:                                                                В.В. Кострицький
                                                                       
Ю.П. Лозко