ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/7153/20  Номер провадження 22-ц/814/1569/23	Головуючий у 1-й інстанції Яковлева В.М.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,
за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,
представника позивача - адвоката Корнєва О.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року
за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про сплату заборгованості
та зустрічним позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на вимоги статей 204, 526, 530, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, просив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 111 400 грн 00 коп.
Вказував, що 27 квітня 2020 року до нього звернувся ОСОБА_1 з проханням надати йому у позику 111 400,00 грн. Грошові кошти були передані відповідачу 27 квітня 2020 року, що підтверджується розпискою, отримані кошти він зобов`язався повернути до 01 травня 2020 року, про що зазначив у розписці. 25 травня 2020 року боржнику було направлено рахунок - претензію з пропозицією повернути грошові кошти, однак ОСОБА_1 борг не повернув.
14 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання розписки від 27 квітня 2020 року недійсною.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2020 року він дійсно написав розписку ОСОБА_2 про отримання від нього в борг 114 400 грн, однак це відбулось під впливом морально-психологічного тиску з боку ОСОБА_2 , у зв`язку із чим він був змушений звернутися до поліції з відповідною заявою про злочин. Крім того, вважає, що докази фактичного отримання ним грошових коштів відсутні.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про сплату заборгованості – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   124 246,77 грн, що складається з: 111 400,00 грн – основного боргу, 3% річних – 3 509,86, інфляційні витрати – 9 336,91 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 242,47 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною – відмовлено.
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.10.2021 заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 550,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні іншої частини – відмовлено.
короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Із рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року не погодився відповідач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його зустрічного позову. 
Вказував, що під час розгляду справи жоден його довід врахований не був. Підхід суду до оцінки доказів є формальним та упередженим.
Зазначив, що він надав докази, що в момент укладення розписки до нього був застосований психічний тиск.
В порушення вимог ст. 231 ЦК України місцевий суд безпідставно констатував факт укладення розписки.
Також, зазначив, що первісний позов та його зустрічний позов розглянуті одним суддею, що свідчить про однобічність судового розгляду справи. 

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. 

щодо можливості розгляду справи апеляційним судом за відсутності скаржника
З матеріалів справи вбачається, що судове засідання у справі призначалося апеляційним судом на 02.05.2023.
В цей день до апеляційного суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, шо він не може прибути в судове засідання, оскільки перебуває у Львівській області та бажає скористатися засобами правового захисту, а прийняти участь в режимі відеоконференції не має можливості. (а.с. 222)
У судове засідання 13.07.2023 ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлений про день та час судового розгляду, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він перебуває у Львівській області, не має змоги перебувати на зв`язку, та що він уклав угоду з адвокатом, якого призвали до лав ЗСУ. Прохав відкласти розгляд справи на серпень 2023 року.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо сторони чи представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що причини неявки апелянта в судове засідання не є поважними та не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. 
Апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), неявка сторін в судове засідання  не є перешкодою для перегляду справи.
Клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає. 
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Судом установлено, що 27 квітня 2020 року ОСОБА_2 ,  як позикодавець, передав, а позичальник ОСОБА_1 прийняв у власність 11 400 грн зі строком повернення до 01 травня 2020 року, відповідно до розписки від 27 квітня 2020 року. 
В обумовлений строк ОСОБА_1 грошові кошти не повернув. 
Згідно з розрахунком позивача заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 02 травня 2020 року по 21 травня 2021 року 124 246,77 грн, становить: основна сума боргу 111 400 грн; інфляційні збитки - 9 336, 91 грн; 3% річних - 3 509, 86 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , місцевий суд дійшов висновків, що за відсутності належних та допустимих доказів, які б свідчили про повне повернення грошових коштів, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд зазначив, що жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження написання розписки під впливом будь-якого примусу, із клопотанням про проведення експертизи, відповідач до суду не звертався. Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що ним була подана відповідна заява про злочин, суд зауважує, що наданий талон - повідомлення № 000116 свідчить лише про реєстрацію заяви у журналі єдиного обліку заяв та повідомлень, однак не свідчить беззаперечно про те, що відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та досудове розслідування за даним фактом розпочато. Жодних доказів на підтвердження проведення досудового розслідування або ж прийняття за його результатами відповідних рішень суду не надано.
Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_1 підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена. Вказаною розпискою також визначено строк повернення грошових коштів. Водночас ОСОБА_1 не доведено, що грошові кошти були повернуті позивачу, а спірну розписку було складено із застосування фізичного насильства чи психічного тиску.
Таким чином, оскільки всі істотні умови під час укладання договору позики дотримані, відповідачем не доведено факт фізичного чи психологічного тиску на нього під час написання розписки 27 квітня 2020 року, а також факт неотримання грошових коштів від ОСОБА_2 в розмірі 111 400 грн, місцевий суд дійшов висновку, що правові підстави для визнання недійсним договору позики - відсутні.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Згідно правових  позицій  Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15), у постанові від 08 квітня 2021 року (справа № 500/1755/17), постанови  Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, ОСОБА_1 не заперечує факту написання ним боргової розписки.
Місцевий суд вірно встановив, що зі змісту розписки слідує, що ОСОБА_1    підтверджує  факт отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 111 400 грн

Щодо доводів скаржника про безгрошовість розписки 
У відповідності з вимогами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що має бути доведено. При цьому обов`язок доказування зазначених обставин покладено на особу, яка оспорює договір.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України) 
У частинах першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обставин недійсності розписки та її безгрошовості ОСОБА_1 лише виклав обставини, за яких була написана розписка, що 22.04.2028 йому зателефонував ОСОБА_2 та призначив зустріч на 27.04.2020, під час якої вилучив усі телефони, закрив двері на ключ та у своєму кабінеті почав звинувачувати його у шахрайстві, погрожував, цитував витяги із кримінального Кодексу, зазначив на наявність в нього знайомих в правоохоронних та податкових органах та змусив написати боргову розписку. 
Також, розіслав усім його комерційним клієнтам на електронні поштові скриньки листа, в якому звинуватив його у шахрайських діях. 
В якості доказів надав копію розрахунку ОСОБА_1 , який власноручно був зроблений ОСОБА_2 ; його заяву, адресовану ОСОБА_2 , про визнання недійсним написаної розписки про отримання грошових коштів; талон повідомлення № 000116 про прийняття його заяви про вчинення кримінального правопорушення; світлокопію листа щодо повідомлення про наявність інциденту з ФОП ОСОБА_3 (а.с. 31-41) 
Жодних інших доказів на підтвердження безгрошовості розписки та підстав для визнання її недійсною не надано. 
Апеляційний суд вважає, що місцевий суд вірно оцінив зазначені докази та надав їм вірну правову оцінку.
Підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.
Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків місцевого суду не спростували.
У відповідності зі ст. 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.
Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів.
Визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ). 
У відповідності з вимогами ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. 
Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, головуюча у справі для розгляду первісного та зустрічного позову була визначена у відповідності з вимогами ст. 14 ЦПК України шляхом автоматизованого розподілу справи, що підтверджується розпорядженням від 19 березня 2021 року та протоколом авторозподілу судової справи. (а.с. 62-65)
Жодних підстав вважати, що склад суду був неналежним, та що суддя у справі була упереджена,- відсутні.
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК  України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного перегляду справи,- відсутні.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2021 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 липня 2023 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                         Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук