КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №357/9586/22                                            Головуючий у 1 інстанції: Бондаренко О.В. провадження №22-ц/824/8162/2023                                       Головуючий суддя: Олійник В.І.      
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 серпня 2023 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П., 
при секретарі: Качалабі О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2022 року адвокат Кухаренко О.В. - представник ОСОБА_1  звернулась до суду із зазначенимпозовом, який обгрунтовувала тим, що   ОСОБА_1 від08 червня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_2 та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року у справі №357/3200/19 (шлюб між ними було розірвано). 
Вказувала, що в період шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із матір`ю. 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2019 року, яке набрало законної сили 30.08.2019 року, у справі №357/3201/19, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на сина ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,урозмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від 26.03.2019 року і до повноліття дитини. 
Зазначали, що 20 вересня 2019 року постановою головного державного виконавця Могилів-Подільського відділу ГТУЮ у Вінницькій області Прохоровою Н.В. було відкрито виконавче провадження №60112844. 
З моменту пред`явлення виконавчого документу до виконання та на день подання цього позову державним виконавцем вжиті примусові заходи з метою виконання рішення суду та державним виконавцем було винесено ряд відповідних постанов, проте, вчинення відповідних примусових виконавчих дій не надало жодного результату щодо спонукання відповідача здійснювати утримання малолітнього сина та виконання рішення суду, він свідомо, умисно не виконує рішення суду, івнаслідок цього за ним утворюється заборгованість. 
Разом з тим, відповідач, будучи батьком сина ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, всупереч вимогам ст. 51 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України, які зобов`язують батьків виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці, утримувати дитину до досягнення повноліття, злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). 
Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів, за нимутворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 43 284,80 грн, щопідтверджується розрахунками заборгованості, що видані головним державним виконавцем Могилів-Подільського відділу державної виконавчої служби у Могилів-Подільському районі Вінницької області Прохоровою Н.В. Розмір заборгованості, визначеної державним виконавцем ні позивачем, ні відповідачем в судовому чи адміністративному порядку не оскаржено, а відтак є узгодженим. 
У зв`язку з тим, що відповідач допустив прострочення сплати аліментів, не дотримувався належної платіжної дисципліни щодо сплати аліментних платежів, позивач має всі правові підстави для стягнення пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів за весь період прострочення сплати аліментів та з метою відновлення порушеного права дитини на належне матеріальне утримання. 
Так, загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів складає 114 636,62 грн, а саме: за період від 01 квітня 2019 року до 17 жовтня 2022 року (по аліментним платежам від26 березня 2019 року до 30 липня 2022 року) - 94 070,23 грн. та за період від01 травня 2022 року до 17 жовтня 2022 року (по аліментним платежам від01 квітня 2022 року до 30 липня 2022 року) - 20 566,39 грн. 
Враховуючи правову позицію, викладену у Постанові від 16 березня 2020 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі №316/639/18, саме на платника аліментів покладається обов`язок довести, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форс-мажорних обставин тощо. В інших випадках, застосовується презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості по сплаті аліментів та пеня стягується за весь період прострочення. 
Таким чином, оскільки відповідач допустив прострочення сплати аліментних платежів то до нього слід застосувати заходи майнової відповідальності у вигляді стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, тому просила стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів від 01 квітня 2019 року до 17 жовтня 2022 року (по аліментним платежам від 26 березня 2019 року до 31 серпня 2022 року) у сумі 114 636 грн. 62 коп.
11 січня2023 року представник відповідача - адвокат Грабік О.А.подала до суду відзив на позовну заяву обґрунтовуючи тим, що доводи,викладені у позовній заяві, не відповідають дійсності, вимоги є безпідставними, а тому не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Зазначала, що згідно Витягу з послужного списку, виданого на відповідача на момент звернення позивачки до суду з позовом про стягнення аліментів він рахувався офіцером Відділення тимчасового тримання відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу НОМЕР_1 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) ДПС України. 
На виконання приписів ст.182 СК України за місцем роботи відповідача на виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду було направлено виконавчий лист №357/3201/19 від 30.08.2019 року та відповідно до Відомостей Особистої картки грошового забезпечення відлистопада 2019 року розпочато відрахування з його заробітної плати аліментів, а також заборгованості, яка накопичилась до моменту отримання виконавчого листа за місцем роботи відповідача, в розмірі 50% його заробітної плати з усіма нарахуваннями. Зазначені відрахування здійснювались до моменту його звільнення - 27.06.2020року. 
Крім того, твердження позивачкищодо невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків є свідомим введенням суду в оману, так як окрім офіційних врахувань із заробітної плати відповідач у період відлютого 2019 року постійно здійснював перерахування коштів на прохання позивачки на її картковий рахунок, що стверджується банківськими виписками. 
З моменту звільнення відповідача 27.06.2020 року і до 01.03.2022 року він не мав офіційного місця роботи, однак, за можливості здійснював перерахунок коштів на особовий рахунок позивачки. 
Від01.03.2022 року, коли відповідач був прийнятий на посаду начальника штабу першого заступника командира батальйону у В/Ч НОМЕР_2 , за його місцем роботи з нього в розмірі 50% заробітної плати розпочалось відрахування на аліменти та на погашення наявної заборгованості. Окрім того, знову ж, не враховуючи офіційне стягнення коштів із заробітної плати, відповідачем позивачці були здійсненні перерахунки коштів на її картковий рахунок. 
Як вбачається із зазначеного, відповідач намагався завжди сумлінно виконувати свої обов`язки щодо сплати аліментів, окрім цього коли мав можливість завжди додатково перераховував значні суми коштів на рахунок позивачки та підтримував з нею нормальні відносини у спілкуванні, тому її позиція викладена у позовній заяві є незрозумілою. 
Крім того, розрахунок пені за весь період,починаючи від10.04.2019 року, викладений у позовній заяві, є хибним. При цьому,позивачем самостійно здійснено такий розрахунок з посиланням на довідки державного виконавця про наявність заборгованості, а не на сам розрахунок пені,здійснений державним виконавцем. Для застосування санкції до платника аліментів у вигляді пені необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою ст.189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. 
Однак, у даному випадку відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, отже є невинуватим у виникненні заборгованості, тому і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. 
Тому, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року позовну заяву задоволеночастково.
Стягнутоз   ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з березня 2019 року по жовтень 2022 року у розмірі 46898 грн. 08 коп. 
Стягнутоз ОСОБА_2  на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити.
Скаргу обґрунтовує тим, що спірне рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, судом першої інстанції не вірно застосовано частину 1 статті 196 СК України, а також без врахуванням висновків Верховного Суду, зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №757/16035/15-ц, постанови Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №316/639/18.
Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень та незаконно зарахував кошти, які були сплачені як додаткові витрати на утримання дитини, як аліментні платежі. Обов?язок здійснювати розрахунок заборгованості по сплаті аліментів наділений державний виконавець, а не суд при ухвалені рішення про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Перерахування грошових коштів в Україні через банківські установи регулюється Інструкцією про ведення касових операцій банками України від 25.09.2018 року (далі - Інструкція).
Здійснення будь-якого платежу через банківські установи має бути підтверджено наданням касового документу встановленого зразку з усіма необхідними реквізитами.
Відсутність будь-якого із перелічених реквізитів є підставою для визнання такого доказу неналежним. Тобто здійснення будь-якого платежу через банківські установи має бути підтверджено наданням касового документу встановленого зразку з усіма необхідними реквізитами. Надані стороною відповідача чеки та квитанції не можуть слугувати доказами сплати аліментних платежів, оскільки, призначення платежу не містить цільового призначення - «аліменти».
А тому, державний виконавець правомірно в межах виконавчого провадження не зарахував відповідні перекази як сплату аліментних платежів. Відповідні висновки Апелянта узгоджуються із судовою практикою у аналогічних правовідносинах, а саме: постановою Верховного Суду від 16.05. 2019 року у справі №200/14541/17.
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу, який підтверджує сплату аліментних платежів в добровільному порядку та на виконання рішення суду про стягнення аліментів, що спростовує презумпцію винності платника аліментів, а відтак, суд вийшов за межі своїх повноважень зараховуючи відповідні кошти як аліментні платежі.
Вважає, що зобов?язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини 1 статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з?ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне з цих зобов?язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов?язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Віповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц.
Отже, саме на платника аліментів покладається обов?язок довести, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв?язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форс-мажорних обставин тощо. В інших випадках, застосовується презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості по сплаті аліментів та пеня стягується за весь період прострочення.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обмеження розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів наявним розміром боргу за  аліментами, оскільки у відповідності до правового висновку Верховного Суду, які викладені у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-, від 30 жовтия 2019 року у справі 757/16035/15-ц, від 19 січня 2022 року у справі №711/679/21, від 16 березня 2020 року у справі №316/639/18, при обрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів має значення факт прострочення та період відповідного прострочения, за який нараховусться пеня як своєрідиа сатисфакція дитині за неналежне виконання обов?язку сплати аліментів батьком, а не розмір боргу.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження виконання обов`язку щодо утримання дитинивідповідач подав до суду докази, з яких вбачається, що  ОСОБА_2 здійснював перерахунок коштів на користь   ОСОБА_1 на її особистий рахунок, у період відберезня 2019 року до жовтня2022 року у сумі 54125 грн. 39 коп. Таку оплату не заперечує і позивачка, а тому суд вважав за можливе врахувати дану суму коштів в рахунок сплати аліментів та зменшити розмір заборгованості зі сплатиаліментів боржника ОСОБА_2 ,визначивши її у розмірі 46898 грн. 08 коп.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зіст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 
Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК Україниучасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд 
Запрактикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою:     АДРЕСА_1 , та   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_2 , від 08 червня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року, у справі №357/3200/19, шлюб між ними було розірвано. 
В період шлюбу у сторін народився син -   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із матір`ю за адресою:   АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами справи.  
Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 липня 2019 року, яке набрало законної сили 30.08.2019 року, у справі №357/3201/19 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від 26.03.2019 року і до повноліття дитини.
На виконання вищевказаного рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 30 серпня 2019 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від 26.03.2019 року і до повноліття дитини та за заявою представника позивача від 06.09.2019 року (отримана відділом ДВС 19.09.2019 року) головним державним виконавцем Могилів- Подільського МВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Прохоровою Н.В. було відкрито виконавче провадження №60112844.
З матеріалів виконавчого провадження №60112844 вбачається, що державним виконавцем Могилів - Подільського МВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Прохоровою Н.В.було винесено постанови: 1) 20.09.2019 року - про відкриття виконавчого провадження; 03.11.2020 року - про арешт коштів боржника; 2) 03.11.2020 року- про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; 3) 03.11.2020 року - про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; 4) 03.11.2020 року - про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; 5) 03.11.2020 року - про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, спорядженими гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; 20.11.2019 року - про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; 26.01.2022 року та 15.08.2022 року - про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Також, з матеріалів виконавчого провадження № 60112844 вбачається, що державним виконавцем здійснювалися дії щодо розшуку майна та коштів боржника, направлялися сторонам виконавчого провадження вказані постанови. 20.09.2019 року направлявся виклик ОСОБА_2 до відділу ДВС, однак відомості щодо отримання сторонами виконавчого провадження вказаних документів матеріали виконавчого провадження не містять.
За ст.150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні.
Згідно з ч.1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до змісту ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За положеннями ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.
Як вірно зазначено судом, пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Розмір пені за місячним платежем розраховується наступним чином: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.
Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 квітня 2019 року в справі №333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Так, суд першої інстанції, перевіривши розрахунок пені на заборгованість по сплаті аліментів, наведений представником позивача у позовній заяві дійшов висновку, що загальний розмір неустойки (пені) за період від березня 2019 року до жовтня 2022 року складає 240174 грн. 26 коп.
Напідставі рішення суду відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від 26.03.2019 року і до повноліття дитини, та відповідно до законодавства зобов`язаний вчиняти дії щодо належного виконання зобов`язання, в тому числі, повідомляти державного виконавця про місце проживання, місце роботи та доходи.
Проте, матеріали виконавчого провадження не містять відомостей щодо отримання платником аліментів постанови про відкриття виконавчого провадження та викликів до державного виконавця, згідно матеріалів 23.09.2019 року ПФУ повідомив державного виконавця, що ОСОБА_2 працює у Військовій частині НОМЕР_3 , державним виконавцем направлено до в/ч НОМЕР_3 постанову від 01.10.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату та в/ч НОМЕР_3 направила у свою чергу довідки про заробітну плату платника аліментів та звіти про проведені відрахування в рахунок аліментів.
Отже, суд вірно зазначив, що позивач мав знати про рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке перебуває на виконанні у Могилів - Подільському МР ДВС ГТУЮ у Вінницькій області.
З розрахунків заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню 
№60112844, здійсненихдержавним виконавцем Могилів - Подільського МР ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Прохоровою Н.В.,вбачається, що сума заборгованості за період відберезня 2019 року до жовтня2022 року складає 101023 грн. 47 коп.  
Відповідач, заперечуючи проти стягнення пені по сплаті аліментів зазначав, що заборгованість утворилась не з його вини, оскільки відмоменту звільнення 27.06.2020 року і до 01.03.2022 року він не мав офіційного місця роботи, однак, за можливості здійснював перерахунок коштів на особовий рахунок позивачки, ніколи не ухилявся від обов`язку утримувати дитину, та з його доходів за офіційним місцем роботи відраховують кошти, як на сплату аліментів так і на сплату боргу.
Згідно зч.1, 2 ст.195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
За ч.3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Відповідно до положень ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості зісплати аліментів, присуджених, як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Згідно звимогами ч.1 ст.194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
Судом встановлено, що розрахунки заборгованості зааліментами, які складені державним виконавцем Могилів-Подільського МВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Прохоровою Н.В., відповідачем не оскаржувалися і не спростовані у судовому засіданні, та жодні постанови ДВС, винесені на виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження», також не оспорені відповідачем, а тому вказані розрахунки вірно прийняті судом до уваги, визнані належними і допустимими доказами.
Судом вірно критично оцінено доводи відповідача щодо відсутності його вини у виникненні такої заборгованості, оскільки відповідач знав про рішення суду, яким стягуються з нього аліменти на утримання дитини, і знав,що виконавчий лист знаходиться на виконанні, однак дій щодо повідомлення державного виконавця про офіційне місце роботи і розмір заробітної плати та сплату у добровільному порядку аліментів не вчинив.
З матеріалів виконавчого провадження №60112844 вбачається, що державний виконавець вживав заходи щодо примусового виконання рішення про стягнення аліментів, а відповідач з моменту відкриття виконавчого провадження до державного виконавця не з`являвся, а відрахування в рахунок аліментів здійснювалися з його доходів, отриманих за місцем роботи. Отже, в діях відповідача наявна винна поведінка, що призвела до виникнення заборгованості по аліментах.
Так, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 334/7702/16 (провадження № 61-42142св18).
Відповідач не надав до суду належних до допустимих доказів в спростування презумпції вини, однак, в підтвердження виконання обов`язку щодо утримання дитини, подав до суду докази, з яких вбачається, що ОСОБА_2 здійснював перерахунок коштів на користь ОСОБА_1 , на її особистий рахунок, у період відберезня 2019 року до жовтня 2022 року, а саме: 22.03.2019 року - 6 000 грн, 20.04.2019 року - 3 000 грн, 08.05.2019 року - 700 грн, 15.05.2019 року - 6 000 грн, 17.07.2019 року - 5 000 грн, 20.11.2019 року - 1 608,04 грн, 22.11.2019 року - 1 809,05 грн., 28.11.2019 року - 653,27 грн, 17.12.2019 року - 1 005,03 грн, 13.07.2020 року - 250 грн, 24.07.2020 року - 600 грн, 08.08.2020 року - 1 500 грн, 26.03.2022 року - 10 000 грн, 27.06.2022 року - 6 000 грн, 15.05.2022 року - 10 000 грн.
Також вході розгляду справи судом встановлено, що дані докази підтверджують сплату коштів на утримання дитини у період відберезня 2019 року до жовтня 2022 року у сумі 54125 грн. 39 коп., так яктаку оплату не заперечує позивач, вони здійснені шляхом перерахування на картковий рахунок позивача, що не заперечується представником позивача, тому суд першої інстанції вірно вважав за можливе врахувати дану суму коштів в рахунок сплати аліментів та зменшити розмір заборгованості по сплаті аліментів боржника ОСОБА_2 визначивши її у розмірі 46898  грн. 08 коп.
Також, суд дійшов вірного висновку, що відповідач мав можливість сплачувати аліменти відповідно до рішення суду щомісячно у визначеному розмірі, однак допустив все ж таки заборгованість, а тому позивач має право на отримання від відповідача неустойки (пені) відповідно до ч.1 ст.196 СК України.
За ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо).
Отже, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, в тому числі щодо оплати за навчання, на розвиток здібностей та лікування дитини, тощо, а позивач має право подати до суду позов про стягнення вартості 1/2 частини таких витрат з відповідача, у випадку не виконання ним такого обов`язку.
Так як до суду не надано жодних доказів, що вказані вище кошти були перераховані відповідачем на користь позивача в рахунок додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, суд вірно зарахував їх в рахунок аліментів.
Згідно зізмістом ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
За ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).
Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
З огляду на вищенаведене, надаючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи положення ч.1 ст.196 СК України, що розмір пені, який підлягає стягненню, не може бути більшим 100 відсотків заборгованості, максимально враховуючи інтереси дитини, суд першої інстанції, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності дійшов вірного висновку, що позов підлягав до задоволення частково та стягнув з відповідача на користь позивача пеню за прострочення сплати аліментів за період від березня 2019 року до жовтня 2022 року на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 46898 грн. 08 коп.           
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 30 серпня 2023 року.

Головуючий:  

Судді: