Номер провадження: 22-ц/813/289/23 
Справа № 522/22397/18
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.07.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб: ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Наталії Юріївни, державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна Андрія Костянтиновича про визнання недійсним правочинів, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М. 04 листопада 2019 року у м. Одеса, - 

встановила:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суд м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб: ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Н.Ю., державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна А.К. про визнання недійсним правочинів, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння (т. 1 а.с. 2-10).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що він був власником кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., яка була придбана ним відповідно до умов договору про дольову участь в будівництві від 07.12.1998 року та належала йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 11.02.2005 року. 13.04.2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність зазначену квартиру. Проте, дійсних намірів щодо здійснення купівлі-продажу спірної квартири у позивача та ОСОБА_2 не було, позивач продовжує проживати та зареєстрований в спірній квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги, про що свідчить довідка про склад сім`ї та реєстрацію від 12.04.2016 року №178/0416, видана ОСББ «Коваль», та відмітка про реєстрацію місця проживання у паспорті. Вказана квартира є єдиним житлом позивача, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 13.11.2018 року №145063719. Фактична передача нерухомого майна та розрахунок за договором так і не відбулись, тому договір є фіктивний. Крім того, з 2005 року позивач є дійсним членом ОСББ «Коваль», що підтверджується довідкою ОСББ від 10.12.2018 року №191/1218.
У зв`язку із фіктивністю спірного договору позивач вважає, що усі подальші похідні від цього правочини є незаконними, а спірна квартира за всіма договорами підлягає витребуванню на користь ОСОБА_1 .  
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 26-31).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 38-46).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що фактичної передачі майна не відбулось, та позивач разом зі своє сім`єю з 02.03.2005 року і до 24.06.2019 року (до моменту протиправного захоплення вказаної квартири невстановленими особами) постійно проживав у спірній квартирі та сплачував витрати на комунальні послуги. У той же час, ані ОСОБА_2 , ані будь-хто з наступних номінальних власників у вказаній квартирі жодного разу не був та витрати по утриманню квартири не ніс. Після укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 не було сплачено жодних грошових коштів позивачу. Натомість, 13.04.2016 року (у день укладення договору купівлі-продажу), відповідачем була складена і підписана розписка щодо її зобов`язання повернути квартиру позивачу у разі повернення ОСОБА_5 коштів в сумі 45 000 доларів США, які останній заборгував ОСОБА_2 . Даний факт, на думку апелянта, очевидно свідчить про те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу був лише засобом забезпечення зобов`язання з погашення боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 , не маючи на меті настання правових наслідків у вигляді придбання квартири та переходу права власності на неї від позивача до відповідачки. 
Відзив на апеляційну скаргу від інших сторін у справі до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Зозулянського Д.О., дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
У постанові від 21.10.2021 року у справі № 137/731/17 (провадження № 61-10525св21) Верховний Суд зазначив, що некоректне з точки зору лінгвістики формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на фіктивність оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири від 13.04.2016 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 , однак колегія суддів, враховуючи характер спірних правовідносин та наявні у справі докази, доходить до висновку про удаваність спірного правочину.
Враховуючи зазначене та те, що позов пред`явлений з підстав, передбачених статтею 215 ЦК України, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, а тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Тлумачення частини другої статті 7 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що законодавець встановив обмеження у застосуванні звичаю, який суперечить договору або актам цивільного законодавства. Тобто, не допускається існування звичаю проти закону (contra legem). Укладення удаваного правочину не може бути кваліфіковане як усталене правило поведінки.
Матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., була придбана ОСОБА_1 відповідно до умов договору про дольову участь в будівництві від 07.12.1998 року та належала на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 11.02.2005 року. Право власності на зазначене житло було зареєстроване комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 21.02.2005 року в Державному реєстрі права власності за реєстраційним №9959223.
13.04.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність зазначену квартиру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інною Валеріївною та зареєстровано в реєстрі за № 531, та на підставі вказаного договору зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 802876351101, номер запису про право власності ОСОБА_2 . 14162180.
У той же день, 13.04.2016 року, ОСОБА_2 була складена і підписана розписка щодо її зобов`язання повернути квартиру позивачу у разі повернення ОСОБА_5 коштів в сумі 45 000 доларів США, які останній заборгував відповідачці. Крім того, у розписці зазначено, що при виконанні вказаних умов (поверненні суми боргу), договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнає недійсним та втратившим законну силу.
ОСОБА_2 факт написання нею вказаною розписки не спростовувала.
Таким чином, дійсність укладеного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поставили у залежність від умови виконання боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 . Відповідно, дійсною метою укладеного 13.04.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірної квартири було забезпечення виконання зобов`язань з погашення боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 на суму 45 000 доларів США.
У наступному, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 19 грудня 2016 року за реєстровим №3135, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив та прийняв у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею 24,8 кв. м., загальною площею 50,7 кв.м.
На підставі наведеного договору купівлі-продажу вчинено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 802876351101, номер запису про право власності ОСОБА_3 . 18135798.
У той же день, 19.12.2016 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №3139.
В забезпечення виконання умов Договору позики грошей між сторонами 19.12.2016 року було укладено Іпотечний договір (без випуску заставної), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., відповідно умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею 24,8 кв.м., загальною площею 50,7 кв.м. 
Крім того, 19.12.2016 року між сторонами було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим №3142, відповідно до умов якого, у випадку невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики грошей, ОСОБА_4 має право звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, шляхом переходу до нього права власності або продажу від свого імені будь-якій особі.
28.09.2018 року Державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіним А.К., на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.12.2016 року, свідоцтва від 27.09.2018 року, вимоги про усунення порушень від 22.08.2018 року, іпотечного договору від 19.12.2016 року, виписки про повідомлення, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 802876351101, номер запису про право власності ОСОБА_4 . 28207948.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий – прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18), у постанові Верховного Суду від 23.11.2022 року у справі № 208/6630/19 (провадження № 61-6482св22), у Верховного Суду від 05.01.2023 року у справі № 711/7715/20 (провадження № 61-11760св21).
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14.11.2012 року в справі № 6-133цс12, від 07.09.2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07.11.2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21.08.2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).
У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.
Положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Колегія суддів зазначає, що, як вбачається з розписки від 13.04.2016 року, ОСОБА_2 зобов`язалась повернути квартиру ОСОБА_1 у разі повернення відповідачці ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 45 000 доларів США, які останній отримав у борг від ОСОБА_2 . Також у вказаній розписці зазначено, що при виконанні зазначених умов (повернення суми боргу), договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнає недійсним та втратившим законну силу.
Дійсність підписання вказаної розписки ОСОБА_2 та викладених у неї обставин сторонами у справі не спростовано.
Таким чином, договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виключно для забезпечення виконання зобов`язань з погашення боргу ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 на суму 45 000 доларів США, оскільки дійсність вказаного договору сторони поставили у залежність від умови виконання боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 , тобто оскаржуваний договір приховував іншу волю учасників ніж ту, яка зазначена у ньому.
Відповідно, волевиявлення сторін у договорі купівлі-продажу від 13.04.2016 року не було направлено на передачу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , а дії сторін були направлені на досягнення інших правових наслідків - забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 .
При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний правочин не може бути визнаний фіктивним, оскільки через вісім місяців перебування спірного майна у власності ОСОБА_2 остання продала його 19.12.2016 року ОСОБА_3 , тобто, відповідачкою були здійснені дії, направлені на розпорядження належним їй нерухомим майном.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить до висновку, що позивач надав належні докази того, що дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були направлені на досягнення інших правових наслідків ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу від 13.04.2016 року, і приховували іншу волю учасників правочину, направлену на виконання грошових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_2 , тобто, фактично, сторони мали на меті укладання договору іпотеки, у якому належна ОСОБА_1 квартира виступила в якості забезпечення договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
Одночасно, дійшовши висновку, що між сторонами було укладено саме договір іпотеки, колегія суддів вважає неможливим вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин, як це передбачено положеннями статті 235 ЦК України, оскільки оскаржуваний договір не відповідає вимогам частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку», згідно якого іпотечний договір повинен містити, зокрема, такі істотні умови: зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; посилання на видачу заставної або її відсутність.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що під час розгляду справи встановлені підстави для визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу від 13.04.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вказана угода є удаваною та такою, яку вчинено для приховання іншого правочину - договору іпотеки.
Крім того, колегія суддів враховує, що 05.09.2018 року відносно ОСОБА_5 було відкрите кримінальне провадження 12018160480003468 за заявою ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190 КК України, і в межах даного провадження розслідуються шахрайські дії ОСОБА_5 щодо заволодіння майном позивача, у тому числі квартирою АДРЕСА_1 . У наступному, вказане кримінальне провадження було об`єднано з іншим кримінальним провадженням, відкритим відносно ОСОБА_5 - 12018160480000661 від 23.02.2018 року за ч.ч. 3, 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України. 
В цих кримінальних провадженнях ОСОБА_1 визнаний потерпілим.
На час розгляду даної справи досудове розслідування до даним кримінальним провадженням триває.
Колегія суддів вважає, що, незважаючи на відсутність обвинувального вироку відносно ОСОБА_5 та доведеності фактів шахрайства до вирішення кримінальної справи судом, порушення кримінального провадження є ознакою послідовних дій ОСОБА_6 , який вважає себе потерпілою особою від дій інших осіб, якими його було позбавлено нерухомого майна.
Що стосується вимог ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності та витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, то колегія суддів зазначає наступне.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).
Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі N 6-54цс17).
Згідно ст. 388 ЦК України, випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21.11.2016 року у справі №1522/25684/12).
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.11.2019 року у справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19), власник з дотриманням вимог ст.388ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам є неефективним способом захисту.
Враховуючи те, що колегія суддів дійшла до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а нерухоме майно є таким, що вибуло з володіння позивача не з його волі іншим шляхом, підлягають задоволенню вимоги про витребування майна у ОСОБА_4 за правилами ст.388 ЦК України.
Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18), від 30.06.2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження №12-158гс19), від 02.11.2021 року у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21)).
Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Отже, ані позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, ані позовна вимога про скасування рішення (запису) про державну реєстрацію права власності не забезпечують у належний спосіб відновлення порушених прав позивача (близьку за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц).
Належним способом захисту у цій справі є саме вимоги про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року в справі №199/8324/19 (провадження №14-212цс21), предметом позову у якій були вимоги фізичної особи (іпотекодавця) до банку, державного реєстратора про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності зазначила, що заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки.
Натомість, належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів: купівлі-продажу від 19.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , іпотечного договору від 19.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування рішень про державну реєстрацію прав власності, оскільки пред`явлення таких вимог є неефективним способом захисту прав.
З урахуванням встановлених доказів колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, і вказане є підставою для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року та постановлення нового судового рішення про часткове задоволенні позову ОСОБА_1 , з наведених вище підстав. 
Щодо судових витрат.
Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, то судові витрати, понесені останнім при розгляді даної справи, мають бути віднесені за рахунок держави.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2019 року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб: ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Наталії Юріївни, державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна Андрія Костянтиновича про визнання недійсним правочинів, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інною Валеріївною за реєстровим №531.
Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 при розгляді справи, віднести за рахунок держави.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 18 липня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе