Ухвала
Іменем України
 
06 липня 2023 року
місто Київ
 
справа № 466/1523/23
провадження № 61-9154ск23
 
Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року, постановлену суддею Білінською Г. Б., та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року, ухвалену колегію суддів у складі: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Васюник І. В. у 2023 році звернувся до суду із заявою, в якій просив вжити заходів із забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, банківські рахунки, на все рухоме та нерухоме майно, що належать ОСОБА_2 , шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження в межах суми вимог позову у розмірі 7 631 472, 27 грн.
Позивач обґрунтовував заяву тим, що предметом спору між ним та ОСОБА_2 є повернення грошових коштів за договором позики від 29 грудня 2022 року у розмірі 7 631 472, 27 грн. 
Позивач ОСОБА_1 вважає, що нездійснення накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , в межах суми позовних вимог, яка становить 7 631 472, 27 грн, може істотно ускладнити або унеможливити ефективний захист та поновлення його порушених прав.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою від 15 лютого 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова частково задовольнив заяву ОСОБА_1 .
Суд у порядку забезпечення позову наклав арешт на майно, яке відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме на:
- квартиру АДРЕСА_1 ,
- земельну ділянку, площею 0, 80 га, кадастровий номер 4625880800:03:000:0584, у с. Бірки Яворівського району Львівської області,
- гараж №  НОМЕР_1 на  АДРЕСА_2 у Товаристві індивідуальних забудовників і експлуатації гаражів «Електрон-2».
Суд першої інстанції зробив висновок, що заходи забезпечення позову, про застосування яких просив позивач, у виді накладення арешту на майно відповідача підлягає задоволенню лише в частині накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується наданими ОСОБА_1 доказами.
Вирішуючи питання щодо накладення арешту на грошові кошти та банківські рахунки, суд першої інстанції ствердив, що наявність таких не підтверджена позивачем, а відтак його клопотання в цій частині носить абстрактний і неконкретний характер, тому не підлягає задоволенню.
Постановою від 18 травня 2023 року Львівський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасував ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року в частині накладення арешту на земельну ділянку, площею 0, 80 га, кадастровий номер 4625880800:03:000:0584, у с. Бірки Яворівського району Львівської області, ухвалив у цій частині нове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 в цій частині.
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції констатував, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині накладення арешту на земельну ділянку підлягають задоволенню, оскільки на момент постановлення судом першої інстанції ухвали про забезпечення позову власником цієї земельної ділянки,площею 0, 80 га, кадастровий номер 4625880800:03:000:0584, у с. Бірки Яворівського району Львівської області, був не відповідач ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості якого є відкритими, публічними та доступними для усіх зацікавлених осіб.
Тож заява ОСОБА_1 про накладення арешту підлягала задоволенню лише в частині накладення арешту на квартиру та гараж.Суд зробив висновок, що вжиття таких заходів забезпечення позову є співмірним вимогам пред`явленого позову, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_2 15 червня 2023 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 9901/241/19, щодо потреби обґрунтування судом існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Заявник ствердив, що обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним із пред`явленими вимогами позову.
Як на підстави касаційного оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року заявник посилається на неврахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 909/1013/17, від 30 січня 2019 року у справі № 761/28034/16-ц, від 11 березня 2020 року у справі № 585/2357/19, від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18, від 04 березня 2021 року у справі № 362/7191/19, щодо розрахунку суми судового збору за звернення до суду.
Заявник зазначив у касаційній скарзі, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення на підставі недопустимих доказів, а саме на підставі доказу оплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496, 20 грн, що, за твердженням заявника, свідчить про недоплату заявником судового збору за звернення до суду.
Додатково ОСОБА_2 як підставу касаційного оскарження зазначив те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2022 року у справі № 910/16784/20, від 21 вересня 2022 року у справі № 922/2012/21, щодо продовження строку на подання відзиву у справі.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.
Право, застосоване судом
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Правилами частини першої статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову потрібно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними та потрібними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання можливе рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення. Інститут забезпечення позову захищає однаково інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо існування потреби у вжитті відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 758/10187/21-ц).
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Судами встановлено, що предметом спору є вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів.
Враховуючи характер спору і зміст позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок, що між сторонами існує спір з приводу повернення грошових коштів у розмірі 7 631 472, 27 грн, які позивач, як той стверджує, надав відповідачу за договором позики.
ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 можливого рішення суду щодо виконання обов`язку з повернення переданих йому позивачем грошових коштів подав до суду заяву про забезпечення позову.
Верховний Суд врахував, що суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання про задоволення заяви про накладення арешту на грошові кошти, банківські рахунки, на все рухоме та нерухоме майно, що належать ОСОБА_2 шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди щодо цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, зробили правильний висновок про обґрунтовану доцільність у накладенні арешту лише на те майно, що належить ОСОБА_2 на праві власності (квартиру та гараж).
Зважаючи на предмет позову, а також існування дійсної можливості відповідача здійснити протягом розгляду справи дії щодо відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, за рахунок вартості якого у випадку задоволення позову ОСОБА_1 буде можливе виконання його вимог про повернення коштів, з метою недопущення ускладнення подальшого виконання рішення суду в разі задоволення позову, існують беззаперечні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на належні ОСОБА_2 на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , та гараж №  НОМЕР_1 на    АДРЕСА_2 у Товаристві індивідуальних забудовників і експлуатації гаражів «Електрон-2».
Правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 9901/241/19, на які посилається заявник, не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанцій щодо підстав застосування заходів забезпечення позову у цій справі, застосування загальних засад співмірності вжитих заходів пред`явленому позову та ефективності таких заходів з метою запобігання порушень прав позивача, у разі задоволення позову.
Застосовані судами заходи забезпечення позову є достатніми, потрібними і співмірними способами забезпечення позову, виходячи із характеру пред`явлених позивачем вимог, правовою природою відносин, що виникли між сторонами.
Вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову спрямовані на попередження будь-якої недобросовісної поведінки відповідача під час розгляду та вирішення юридичного спору, недопущення з його боку дій, що можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення.
Встановивши, що суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішення обґрунтували підстави застосування таких заходів забезпечення позову, як арешт нерухомого майна (квартири та гаражу) із забороною вчинення 
будь-яких угод щодо цього майна, проведення його реєстрації та перереєстрації, Верховний Суд визнає, що суди вжили забезпечення позову з виконанням норм процесуального права.
Додатково Верховний Суд зробив висновок, що посилання заявника на те, що підставами касаційного оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року та постанови Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року є: неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 909/1013/17, від 30 січня 2019 року у справі № 761/28034/16-ц, від 11 березня 2020 року у справі № 585/2357/19, від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18, від 04 березня 2021 року у справі № 362/7191/19, щодо розрахунку суми судового збору за звернення до суду; неврахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2022 року у справі № 910/16784/20, від 21 вересня 2022 року у справі № 922/2012/21, щодо продовження строку на подання відзиву у справі; ухвалення рішення на підставі недопустимих доказів, а саме на підставі доказу оплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496, 20 грн, не приймаються Судом до уваги.
Такі доводи не стосуються вирішення суті процесуального питання, з приводу якого подано касаційну скаргу, а саме підставності задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно. Зазначення ОСОБА_2 таких доводів свідчить виключно із непогодженням заявника із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, стосуються питання дотримання форми звернення до суду, але не спрямовані на спростування правомірності задоволення судами заяви ОСОБА_1 .
Загальні висновки
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 15 лютого 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                          С. О. Погрібний

                                                                                                                      І. Ю. Гулейков

                                                                                                                      О. В. Ступак