ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 серпня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/2652/18	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В., 
при секретарі судового засідання Колцун В.В.,
за участю представників:
від Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" – участі не брали,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" – Лапін К.А.,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд"
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023, прийняту суддею Смелянець Г.Є., м. Одеса, повний текст складено 02.05.2023,
у справі №916/2652/18
за позовом: Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд"
про стягнення 22 622 914,92 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016 у загальній сумі 22622914,92 грн, з яких: 21812811,91 грн – заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном та 810103,01 грн – пеня.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 03.12.2018 відкрито провадження у справі №916/2652/18.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.04.2019 у справі №916/2652/18 позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" заборгованість за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016 у розмірі 22622914,92 грн, з яких: заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном –       21812811,91 грн, пеня – 810103,01 грн та судовий збір у розмірі 339343,72 грн.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" прийнятих на себе зобов`язань за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016, що зумовлює правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном та пені.
26.06.2019 на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2019 у справі №916/2652/18 судом першої інстанції було видано наказ про його примусове виконання.
24.03.2023 до місцевого господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023), в якій останнє просило визнати наказ Господарського суду Одеської області від 26.06.2019 у справі №916/2652/18 таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016 на суму 4940967,27 грн.
В обґрунтування зазначеної заяви відповідач послався на те, що останнім на підставі односторонньої заяви про залік зустрічних однорідних вимог №3 від 21.03.2023 було частково зменшено свої зобов`язання перед позивачем по простроченій заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016 на суму 4940967,27 грн, у зв`язку з чим передбачений наказом Господарського суду Одеської області №916/2652/18 від 26.06.2019 обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" перед Акціонерним товариством Комерційний Банк "Приватбанк" щодо погашення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном припинився частково, а саме: на суму проведеного заліку (4940967,27 грн).
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/2652/18 (суддя Смелянець Г.Є.) у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) відмовлено.
Вказана ухвала суду мотивована недоведеністю відповідачем факту наявності у Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" безспірного обов`язку з повернення сплачених лізингових платежів (сплати частини вартості об`єкту лізингу) за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016 у сумі 4940967,27 грн та, як наслідок, факту припинення обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" зі сплати на користь позивача заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном у вищенаведеному розмірі. 
Не погодившись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/2652/18 скасувати та ухвалити постанову, якою заяву відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) задовольнити повністю.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що лізингові платежі у загальній сумі 4940967,27 грн, сплачені відповідачем як частина відшкодування вартості предмету лізингу за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016, за своєю природою виступають оплатою предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність, а тому розірвання договору лізингу разом з поверненням об`єкта лізингу призводять до одночасного розірвання договору купівлі-продажу, як складової частини цього договору лізингу, і, відповідно, надають Товариству з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" право на повернення сплачених ним лізингових платежів в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу. За таких обставин, адресована позивачу заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" про залік зустрічних однорідних вимог №3 від 21.03.2023, як односторонній правочин, не визнаний судом недійсним, підтверджує припинення обов`язку відповідача перед Акціонерним товариством Комерційний Банк "Приватбанк" щодо погашення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном у сумі 4940967,27 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 27.06.2023 (вх.№1277/23/Д2 від 28.06.2023) Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк", посилаючись її безпідставність та необґрунтованість, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд", а ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/2652/18 – залишити без змін. Зокрема, позивач зауважує на відсутності правових підстав, які б надавали відповідачу право вимагати повернення сплачених лізингових платежів та, відповідно, покладали на Акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" зобов`язання повернути ці платежі, відтак зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" №3 від 21.03.2023 не відбулося.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 12.06.2023 у справі №916/2652/18 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.06.2023 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/2652/18 поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 23.08.2023 об 11:00.
У судовому засіданні 23.08.2023 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" апеляційну скаргу підтримав; представник Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.170).
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду місцевим господарським судом заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" №04 від 24.03.2023   (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, відповідачем було подано відповідь на відзив б/н від 25.04.2023, в якій останній зазначив про перебування у провадженні Господарського суду Одеської області справи №916/803/23 про банкрутство даного товариства.
Здійснивши опрацювання відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, колегія суддів вбачає, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.04.2023 відкрито провадження у справі №916/803/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд"; визнано вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" на суму 18021291,37 грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (зокрема, заборонено стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги) та введено процедуру розпорядження майном.
Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета – ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №905/813/20).
За приписами частини першої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною шостою статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (з 21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства).
За правилами предметної юрисдикції господарських судів у пункті 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
Справи, передбачені пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (частина тринадцята статті 30 цього Кодексу), тобто є справами виключної підсудності.
Таким чином, процесуальний закон встановив імперативне правило виключної підсудності справ про банкрутство та справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №918/420/16, постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.09.2021 у справі №911/2043/20, від 23.09.2021 у справі №904/4455/19).
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможним боржником. При цьому обов`язковим завданням провадження у справі про банкрутство є справедливе задоволення усієї сукупності вимог кредиторів в порядку черговості встановленому законом. Тому провадження у справах про банкрутство об`єктивно формується на засадах конкуренції кредиторів.
Тобто призначення провадження у справі про банкрутство полягає у збалансуванні реалізації прав та законних інтересів учасників справи. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів.
Раціональність механізму конкурсної процедури полягає саме в тому, що вона надає інструментарій для узгодження прав та інтересів усіх кредиторів, а також забезпечує взаємні права та інтереси сукупності кредиторів і боржника. При цьому інструментом гарантування прав кожного із сукупності кредиторів є принцип конкурсного імунітету, за яким кредитор не має права задовольнити свої вимоги до боржника інакше, як в межах відкритого провадження у справі про банкрутство. Кредитори можуть задовольнити свої вимоги за правилами конкретної конкурсної процедури (висновок, викладений у постановах судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №910/9535/18 та від 09.09.2021 у справі №916/4644/15).
Дотримання цього принципу забезпечується, зокрема, концентрацією судових спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про його банкрутство відповідно до пункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України та кореспондуючими цій нормі правилами статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства.
Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Частиною третьою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено правило, за яким матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
Отже, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі №918/335/17, від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20), постанови Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі №910/1116/18, від 12.01.2021 у справі №334/5073/19, від 23.09.2021 у справі №904/4455/19).
У постановах від 15.05.2019 у справі №289/2217/17, від 12.06.2019 у справі №289/233/18, від 19.06.2019 у справах №289/718/18 та №289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.
Таким чином, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства має здійснюватися господарським судом у межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.
При цьому, вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не лише з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень статті 163 Господарського процесуального кодексу України, а й надати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20)).
У розвиток наведених правових позицій у постанові від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, а спір є майновим у розумінні положень цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 62 Кодексу України з процедур банкрутства усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.
Отже, Кодекс України з процедур банкрутства розширив юрисдикційність господарському суду спорів, які виникають у відносинах неплатоспроможності боржника та раніше розглядалися судами інших юрисдикцій, визначивши критерій впливу спору на майнові активи боржника вирішальним при з`ясуванні питання щодо необхідності його розгляду в межах справи про банкрутство однієї із сторін.
Системний аналіз змісту приписів статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства у сукупності із зазначеними нормами Господарського процесуального кодексу України щодо предметної та територіальної юрисдикції (підсудності) свідчить, що принцип концентрації в межах справи про банкрутство всіх спорів, у яких стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна є універсальним і норми Господарського процесуального кодексу України чи Кодексу України з процедур банкрутства не встановлюють винятків із цього правила. Цей підхід є дієвим механізмом забезпечення реалізації принципу конкурсного імунітету, а також судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, за яким усі рішення чи дії, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.
Виконання судових рішень є заключним етапом процедури захисту суб`єктивних прав та законних інтересів кредитора. При цьому у правовій доктрині переважає підхід до розуміння стадії виконання судових рішень саме як заключної стадії цивільного/господарського процесу. Такий підхід наразі втілений і в чинному законодавстві України (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Водночас не менш важливим у світлі розглядуваного питання є підхід до розуміння стадії виконання судових рішень, запроваджений практикою Європейського суду з прав людини. 
Європейський суд з прав людини тлумачить вимогу виконання остаточних судових рішень принаймні у контексті декількох конвенційних прав, зокрема права на справедливий судовий розгляд (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція)), права на мирне володіння майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), права на ефективний засіб правового захисту (стаття 13 Конвенції) та права на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції (стаття 8 Конвенції). Основним у наведеному переліку є пункт 1 статті 6 Конвенції, що закріплює право на справедливий судовий розгляд справ, і саме тлумачення зазначеного права Європейським судом з прав людини дало змогу сформулювати основні стандарти у сфері виконавчого провадження, що випливають з його практики. Така позиція, що ґрунтується на детальному аналізі практики Європейського суду з прав людини, відображає належність виконавчого провадження до судових процедур і одночасно свідчить про його тісну пов`язаність з іншими інститутами, зокрема, з інститутами матеріального права, на приписах якого ґрунтуються ті вимоги і процедури, які відбуваються в рамках виконавчого провадження. І саме з погляду такого розуміння слід тлумачити зв`язок виконавчого провадження з процедурами банкрутства.
У рішеннях Європейського суду з прав людини неодноразово зверталася увага, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції провадження з виконання судових рішень є самостійною, але невід`ємною частиною судового розгляду, невід`ємною стадією процесу правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", від 27.07.2004 у справі "Ромашов проти України", від 11.01.2005 у справі "Дубенко проти України тощо).
Конституційний Суд України в рішенні від 15.05.2019 №2-р(ІІ)/2019 наголосив, що забезпечення виконання державою судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 1291, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).
Європейський суд з прав людини зазначає, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою та другою стадіями одного провадження. Виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (рішення від 06.09.2007 у справі "Моргуненко проти України" та від 27.11.2008 у справі "Крутько проти України").
Отже, виконавче провадження є стадією судового процесу – логічно та функціонально відокремленою системою процесуальних дій, що вкладаються в алгоритм процесуальної діяльності суду та учасників справи і спрямовані на досягнення відповідної процесуальної мети.
Як зазначалося вище, з введенням в дію 21.10.2019 Кодексу України з процедур банкрутства справи у спорах, наслідком вирішення яких може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника у справі про банкрутство, а також спори з вимогами до боржника, за правилами статті 7 цього Кодексу підлягають розгляду виключно у межах справи про його банкрутство.
Частиною першою статті 328 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
За умовами частини другої статті 328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Колегія суддів зауважує, що на господарський суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав виконавчий документ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення, при цьому суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
За таких обставин, беручи до уваги заперечення стягувача проти визнання наказу Господарського суду Одеської області №916/2652/18 від 26.06.2019 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016 на суму 4940967,27 грн, апеляційний господарський суд зазначає, що визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, має усі характерні ознаки спору, оскільки постає як стан невизначеності у правах та обов`язках учасників справи, що має бути усунутий судовим рішенням. Сама по собі обставина того, що цей спір є суто процесуальним, особливого значення в розглядуваному контексті не має, адже за змістом частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства саме господарський суд, що здійснює провадження у справі про банкрутство, розглядає спори, стороною яких є боржник, причому частина друга цієї статті конкретизує, що до таких спорів, зокрема, належать спори щодо інших вимог до боржника, тобто спори, які тим чи іншим чином стосуються інших вимог до боржника.
Вирішуючи питання, пов`язані з виконанням судових рішень, прийнятих у спорах (правовідносинах), стороною яких є боржник у справі про банкрутство, які були вирішені поза межами справи про банкрутство до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства або з інших причин, необхідно враховувати у системному взаємозв`язку статтю 328 Господарського процесуального кодексу України та статтю 7 Кодексу України з процедур банкрутства, керуючись пріоритетом приписів спеціального закону – Кодексу України з процедур банкрутства, а також закріпленими у цьому законі принципами концентрації всіх спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство та судового контролю у відносинах банкрутства (неплатоспроможності).
Здійснюючи системне тлумачення приписів статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, підпункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статті 328 Господарського процесуального кодексу України, слід виходити з того, що процедура банкрутства - це спеціальна правова процедура, норми Кодексу України з процедур банкрутства є спеціальними і під час їх зіставлення з нормами загальними вони повинні мати процесуальний пріоритет.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що Кодекс України з процедур банкрутства у статті 7 розширив підсудність господарському суду спорів, стороною яких є боржник, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, визначивши за змістом цієї норми критерій впливу на майнові активи боржника вирішальним при з`ясуванні питання щодо необхідності розгляду спору в межах справи про його банкрутство.
Телеологічне та лексичне тлумачення приписів пункту 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі статтею 7 Кодексу України з процедур банкрутства свідчить, що у цих нормах законодавець, застосувавши категорії "справи у спорах з майновими вимогами", "майновий спір", "спір щодо майна" та залишивши перелік таких спорів відкритим, визначив передумови для реалізації судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, функції судового контролю щодо максимально широкого кола правовідносин за участю боржника та щодо його майна.
За приписами Кодексу України з процедур банкрутства зміст судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства полягає у тому, що рішення чи дії боржника та третіх осіб, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, що здійснює провадження у справі про банкрутство.
Повноваження господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, щодо здійснення відповідного судового контролю поширюються і на правовідносини з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) у виконавчому провадженні, що передбачає звернення стягнення на майно боржника або може вплинути іншим чином на майнові активи боржника, і такий контроль має здійснюватися з моменту відкриття виконавчого провадження та до його завершення чи закриття провадження у справі про банкрутство боржника.
Аналогічний правовий висновок судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 13.04.2023 у справі №910/21981/16.
Контроль суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, за виконанням судових рішень може здійснюватися, зокрема, шляхом розгляду заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. 
Натомість розгляд такої заяви та ухвалення відповідного рішення поза провадженням у справі про банкрутство може мати наслідком суперечність між судовим рішенням за цією заявою та метою процедур банкрутства (неплатоспроможності) за приписами спеціального закону – Кодексу України з процедур банкрутства, що має пріоритет з часу відкриття провадження у справі про банкрутство боржника. Таке судове рішення не відповідатиме критерію виконуваності та принципу правової визначеності, адже виконавець чи орган державної виконавчої служби може опинитися у стані невизначеності через колізії у правовому регулюванні примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) і процедури банкрутства (неплатоспроможності) боржника.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що майнові спори за участю боржника концентруються виключно в межах справи про банкрутство, що дозволяє здійснювати ефективний судовий контроль щодо повернення майнових активів боржника у його розпорядження, з метою відновлення платоспроможності такого боржника або належного формування ліквідаційної маси банкрута. Оскарження судових рішень та, відповідно, вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у господарських справах, ухвалених за результатами розгляду таких спорів, відбувається за правилами Господарського процесуального кодексу України з урахуванням положень Кодексу України з процедур банкрутства.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.09.2022 у справі №910/13550/20.
Характер вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд", викладених у заяві №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, свідчить про те, що вказана заява подана на захист майнових активів боржника у процедурі примусового виконання судового рішення у справі №916/2652/18 про стягнення з відповідача коштів, що відповідно до частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства належить за підсудністю господарському суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство цього товариства.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що результати розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) про визнання таким, що не підлягає виконанню, наказу, виданого на виконання судового рішення, ухваленого у майнову спорі, можуть вплинути на обсяг майнових активів боржника, розмір його зобов`язань тощо, а відтак і призвести до порушення принципу конкурсу кредиторів у справі про банкрутство (неплатоспроможність).
Таким чином, незалежно від причин, за яких майновий спір про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" грошових коштів було вирішено судом поза межами справи про його банкрутство, в подальшому розгляд питань, пов`язаних з виконанням судового рішення, ухваленого за результатами розгляду такого майнового спору, має відбуватися за правилами Господарського процесуального кодексу України з обов`язковим урахуванням положень статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з чим вищенаведена заява №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, підлягала розгляду господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника – Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд".
Між тим, місцевий господарський суд наведеного безпідставно не врахував та помилково залишив поза увагою необхідність розгляду заяви боржника №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) в межах справи №916/803/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд".
Отже, ухвала Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/2652/18 є необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню, а справа в частині розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню – передачі до суду першої інстанції на розгляд в межах справи №916/803/23 про банкрутство цього товариства, в межах якої судом буде надана оцінка наявності/відсутності правових підстав для часткового припинення обов`язку боржника виконати наказ Господарського суду Одеської області №916/2652/18 від 26.06.2019.
При цьому, з огляду на те, що в апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" просило ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/2652/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву відповідача про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) задовольнити повністю, у той час як питання про передачу справи в частині розгляду вказаної заяви до місцевого господарського суду в межах справи №916/803/23 про банкрутство апелянта останнім порушено не було, апеляційний господарський суд зазначає про те, що вказана апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню.
Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 279, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2023 у справі №916/2652/18 скасувати.
Справу №916/2652/18 в частині розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд" №04 від 24.03.2023 (вх.№2-400/23 від 24.03.2023) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, направити до Господарського суду Одеської області на розгляд в межах справи №916/803/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Бутар Трейд".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 23.08.2023.

Головуючий суддя                                                                                С.В. Таран

Суддя                                                                                                    Л.В. Поліщук

Суддя                                                                                                    К.В. Богатир