ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року	Львів	Справа № 380/18438/22 пров. № А/857/4920/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                       Мікули О. І.,
суддів-                                                              Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року у справі № 380/18438/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

суддя в 1-й інстанції – Сподарик Н. І., 
час ухвалення рішення – 27 лютого 2023 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,
                                                          
                                                  в с т а н о в и в:

Позивач- ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Департаменту патрульної поліції, в якому просив стягнути з останнього на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення) у розмірі 6822,70 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року  позов задоволено частково. Стягнено з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 02 червня 2021 по 02 грудня 2021 року (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців) у розмірі 6797 (шість тисяч сімсот дев`яносто сім) гривень 93 копійки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції повинен був застосувати норми Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМ України №159, тому неправильно обчислив суму компенсації. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 проходив службу в Департаменті патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області Національної поліції України.
Наказом начальника Головного управлінні Національної поліції у Львівській області від 01 червня 2021 року №467 о/с позивач звільнений зі служби в поліції.
Згідно з відомостями про грошове забезпечення ОСОБА_1 останньому не нараховувалась індексація грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року.
Відповідно до інформації помісячно щодо кількості нічних змін позивача за період з 11 листопада 2015 по 31 грудень 2017 - у 2015 році відпрацьовано 10 нічних змін, у 2016 році відпрацьовано 67 нічних змін, у 2017 році відпрацьовано 43 нічні зміни.
За час служби позивача відповідачем доплата за службу в нічний час в період з 07 листопада 2015 по 31 жовтня 2017 року не проводилася та на виплачувалась.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2022 року у справі №380/10553/22 визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 07 листопада 2015 по 31 грудня 2017 року та індексації грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 по 31 жовтня 2017 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за період з 07 листопада 2015 по 31 жовтня 2017 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 по 31 жовтня 2017 року.
На виконання вказаного рішення суду Департаментом патрульної поліції України 05 грудня 2022 року виплачено доплату за службу в нічний час за період з 07 листопада 2015 по 31 жовтня 2017 року та індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 по 31 жовтня 2017 року в розмірі 7524,77 грн, що підтверджується довідкою-випискою з банківського рахунку позивача.
Позивач, вважаючи, що відповідач несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся в суд з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу станом на день його звільнення зі служби в поліції не було виплачено індексацію грошового забезпечення та доплату за службу в нічний час, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст.116, 117 КЗпП України, і позовні вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними, разом з тим, така виплата має бути здійснена з урахуванням принципу справедливості та співмірності, а також істотності частки недоплаченої суми.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Враховуючи вимоги ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2  ст.2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Підстави виникнення, проходження і припинення служби в поліції визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю таких службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6  статті 7 КАС України  суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження служби в поліції, не врегульовані питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, індексації грошового забезпечення тощо, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)), разом з тим, такі питання врегульовані норами КЗпП України, тому колегія суддів згідно з положеннями ст.9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення  КЗпП України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а, у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.
Таким чином, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст.117 КЗпП України.
П.1 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Як встановлено судом, під час звільнення зі служби в поліції згідно з наказом від 01 червня 2021 року з 08 червня 2021 року позивачу не було проведено повного розрахунку при звільненні, зокрема, не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення та доплату за службу в нічний час у період з 07 листопада 2015 по 31 жовтня 2017 року.
Матеріалами справи стверджується, що вказана індексація грошового забезпечення та доплата за службу в нічний час у розмірі 7524,77 грн виплачена 05 грудня 2022 року.
Відповідно до ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі -  КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Вказаний у ч.1 ст.117 КЗпП України законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей  94,  116,  117 КЗпП  і статей  1,  2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР “Про оплату праці”  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Таким чином, матеріалами спрви стверджується, що позивача звільнено зі служби в поліції 08 червня 2021 року, а остаточний розрахунок при звільненні проведений лише 05 грудня 2022 року, тому позивачу належить до виплати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно звернуто увагу на ту обставину, що у ст.117 КЗпП України внесено зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), тому Департамент Патрульної поліції повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
У резолютивній частині рішення судом першої інстанції вказано період з 02 червня 2021 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 02 грудня 2021 року, однак згідно з наказом про звільнення №467 о/с від 01 червня 2021 року (а.с.13) зазначено звільнити зі служби в поліції з 08 червня 2021 року, тому, відповідно, правильним було б вказати з 09 червня 2021 року по 09 грудня 2021 року, разом з тим, це не впливає на кількість днів обрахунку, враховуючи норму ст.117 КЗпП України з внесеними змінами, та визначену суму. Колегія суддів зазначає про те, що вказане може бути виправлене судом першої інстанції шляхом виправлення описки.  
Крім того, судом першої інстанції правильно застосовано ст.27 Закону України “Про оплату праці” та положення Порядку №100 при обрахунку середньоденного грошового забезпечення та враховано наявні у матеріалах справи відомості про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з березня 2020 року по травень 2021 року, виданої Департаментом патрульної поліції, в яких за два останні повні місяці позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 18883,25 грн за квітень 2021 року та 18883,25 грн за травень 2021 року, що за два місяці становить 37766,50 грн, та обраховано середньоденне грошове забезпечення у розмірі 619,12 грн (за останні 2 місяці – 37766,5 грн / 61 календарних дні за останні два повні місяці – квітень та травень 2021 року).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку становить 113298,96 грн (середньоденний заробіток – 619,12 грн х 183 календарні дні).
При цьому, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19, суд першої інстанції правильно врахував: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення (7524,77 грн), період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, істотність частки (0,06), а також внесені законодавцем зміни у положення ст.117 КЗпП України в частині строків стягнення середнього заробітку за час невчасного розрахунку при звільненні та визначив розмір середнього заробітку за час невчасного розрахунку при звільнення у сумі 6797,93 грн.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивачу станом на день його звільнення зі служби в поліції не було виплачено індексацію грошового забезпечення та доплату за службу в нічний час, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають положення ст.116, 117 КЗпП України, і позовні вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними, разом з тим, така виплата має бути здійснена з урахуванням принципу справедливості та співмірності, а також істотності частки недоплаченої суми.
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме: правильним було б застосувати норми Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати №159, оскільки процедура виплати коштів передбачена Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати №159 та відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні, передбачена ст.117 КЗпП України, це два різних інститути, що регулюють питання виплати компенсаційних коштів, зокрема, з метою захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України; разом з тим, застосування норм Порядку №159 передбачає іншу процедуру та випадки їх застосування, і, відповідно, порядок обчислення такої. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-                                            

                                                      п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року у справі № 380/18438/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 21 серпня 2023 року.