КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Єдиний унікальний номер справи № 753/2309/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/11778/2023
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
31 серпня 2023 року                                                                        м. Київ 
            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Поліщук Н.В., Верланова С.М.,
            секретар                      - Олешко Л.Ю.,  
розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) про захист честі, гідності та ділової репутації,
 
В с т а н о в и в :
 
У лютому 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) про захист честі, гідності та ділової репутації.
Позовна заява мотивована тим, що з метою виконання своїх зобов`язань, передбачених договором з клієнтом та на підставі ордеру на представництво інтересів, ОСОБА_1 відвідав будівлю Департаменту, щоб у дозволений спосіб здійснити відеофіксацію ремонту приміщень, який був зроблений за бюджетні кошти, однак, згідно з офіційною відповіддю Департаменту від 17 лютого 2019 року № 05710-13276 на його інформаційний запит, кошти на проведення ремонту в бюджет департаменту не закладались.
Позивач вказував на те, що під час його розмови з директором Департаменту  ОСОБА_2 , останній звертався до нього у неналежній формі, з підвищеною інтонацією та висловлював думку, що ОСОБА_1 є корупціонером та бандитом, а також висловив йому погрозу словами «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…» , «… вам в тюрмі сидіти…». Також ОСОБА_2 звертався до нього зневажливо, використовуючи форму звернення «ти» , порушуючи цим положення Загальних правил етичної поведінки державних службовців та посадових осіб місцевого самоврядування, затверджених наказом Національного агентства України з питань державної служби від 05 серпня 2016 року № 158.
Вважає, що при наявності у директора Департаменту ОСОБА_2 статусу державного службовця, його будь-яке висловлювання має високий авторитет та привертає увагу громадськості. Таким чином, директор Департаменту ОСОБА_2, висловлюючи свої негативні суб`єктивні думки у брутальній та принизливій формі, дискредитує позивача, як фахівця в галузі права та адвоката в очах потенційних клієнтів, що, у свою чергу, призводить до падіння авторитету та статусу позивача у суспільстві.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд визнати
дії Департаменту, які полягають у поширенні директором
останнього -  ОСОБА_2  висловлювань (інформації) «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…, застосованих до ОСОБА_1 , неправдивими та такими, що принижують честь і гідність, ділову репутацію адвоката Калька Д. О. та зобов`язати Департамент спростувати висловлювання «…ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…», застосовані до ОСОБА_1 у той самий спосіб, яким було поширено неправдиві, та такі, що принижують честь, гідність і ділову репутацію адвоката Калька Д. О. висловлювання (інформацію) на особистому прийомі директора Департаменту.
Шевченківський районний суд міста Києва своїм рішенням від 24 червня 2021 року (у складі судді Юзькової О. Л.) позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висловлювання директора Департаменту не можуть свідчити про поширення висловлювань (інформації), оскільки виражають його думку на майбутнє стосовно осіб, винних у вчиненні кримінальних правопорушень, в таких висловах не міститься фактичних даних, їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки фактів), що унеможливлює захист прав позивача, способом, обраним останнім.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
В апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки в оскаржуваному рішенні не було надано оцінку статусу особи відповідача, а саме особи, яка висловилась від імені Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради.
Вказує на те, що директор Департаменту земельних ресурсів  ОСОБА_2    висловився на його адресу у грубій і зухвалій формі з підвищенням інтонації про те, що «...ми передушимо таких, як ви корупціонерів...», «... вам в тюрмі сидіти...» у робочий час, будучи на робочому місці при виконанні посадових обов`язків, тобто, висловився від імені органу місцевого самоврядування.
Вважає, що застосування судом першої інстанції до відповідача нормативно правової бази як до фізичної особи, а не як до державного службовця, який повинен діяти лише в межах та у спосіб передбачений ст. 19 Конституції України, є неприпустимим.
Звертає увагу суду, що зазначені вище висловлювання ОСОБА_2 є недостовірною інформацією, оскільки такі твердження були висловлені без будь-яких доказів та фактичних даних, окрім того, такі висловлювання містять відомості, які жодним чином не стосуються профільної діяльності Департаменту та не входять до його повноважень.
Вважає, що поширення директором Департаменту ОСОБА_2 неправдивої інформації щодо вчинення позивачем корупційного злочину, бандитизму та подальша публікація статті на сайті Департаменту від 27 грудня 2019 року принижує честь, гідність та завдає шкоди діловій репутації позивача, як висококваліфікованого фахівця в галузі права.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року,
з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року про виправлення описки, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано дії Департаменту, які полягають у поширенні директором Департаменту  ОСОБА_2  висловлювань (інформації) «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…», застосованих до ОСОБА_1 , неправдивими та такими, що принижують честь і гідність, ділову репутацію адвоката Калька Д. О.
Зобов`язано Департамент спростувати висловлювання «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…», застосовані до ОСОБА_1 у той самий спосіб, яким було поширено неправдиві, та такі, що принижують честь, гідність і ділову репутацію адвоката Калька Д. О. висловлювання (інформацію), шляхом спростування таких висловлювань (інформації) на особистому прийомі директора Департаменту.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 14 червня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судове засідання з`явились позивач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_3 , які надали свої пояснення щодо обставин справи.
Протокольною ухвалою суду від 31 серпня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про залучення його до участі у справі як представника третьої особи.
Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від сторін не надходило. Представники позивача та відповідача брали участь у судових засіданнях по справі.
  Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що 23 квітня 2021 року позивач ОСОБА_1   надав до суду першої інстанції відеозапис події, яка відбулась 12 листопада 2019 року в приміщенні Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
З дослідженого відеозапису встановлено, що 12 листопада 2019 року між позивачем ОСОБА_1 , який є адвокатом, та директором Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2 в приміщенні департаменту виникла розмова в ході якої ОСОБА_2 висловився на адресу позивача ОСОБА_1  «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…».
Відповідно до копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого 26 квітня 2018 року, копії посвідчення адвоката України та витягу з Єдиного Реєстру адвокатів України, ОСОБА_1 є адвокатом та має право на зайняття адвокатською діяльністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради про захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції посилався на те, що висловлювання директора Департаменту не можуть свідчити про поширення саме інформації, оскільки виражають його думку на майбутнє стосовно осіб, винних у вчиненні кримінальних правопорушень, в таких висловах не міститься фактичних даних, їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки фактів) що унеможливлює захист прав позивача, способом, обраним останнім.
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції.
Так, відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками   і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну і таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого               2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України 2004 року обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого  2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності         її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
З дослідженого відеозапису подій, які сталися 12 листопада 2019 року в приміщенні Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та директором Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2 виникла розмова в ході якої останній висловився на адресу позивача ОСОБА_1  «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…». 
У своїх висловлюваннях ОСОБА_2 називає позивача ОСОБА_1 корупціонером, якому в тюрмі сидіти, разом з тим, ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не було надано доказів того, що позивач ОСОБА_1 притягувався до відповідальності за вчинення корупційних дій або був причетним до злочинів, пов`язаних з корупцією.
За таких обставин, суд доходить висновку, що у даному випадку директор Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)  ОСОБА_2 , під час виконання своїх посадових обов`язків, 12 листопада 2019 року в приміщенні департаменту висловив стосовно позивача інформацію, яка не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, а тому є недостовірною. 
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що висловлювання директора Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…» є оціночними судженнями, колегія суддів вважає помилковим та таким, що не ґрунтується на встановлених дійсних обставинах справи та вимогах матеріального права.
Відповідно до вимог ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.
Відповідно до частин 1 і 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій,сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
У рішеннях Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 по справі «Лінгенс проти Австрії» та від 25.06.1992 по справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» вказано, що слід чітко розрізняти факти та оцінні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню.
Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).
Аналізуючи твердження, висловлені директором Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2 під час виконання свої службових обов`язків інформацію стосовно адвоката ОСОБА_1  «… ми передушимо таких, як ви корупціонерів…», «… вам в тюрмі сидіти…»., апеляційний суд вважає, що у них зазначено не оціночне суб`єктивне судження щодо  ОСОБА_1 , не особисте ставлення директора департаменту до нього, а стверджується існування об`єктивних, чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними. Спірна інформація сформульована способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), за формою вираження вищезазначеної інформації указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів).
З огляду на вище викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що висловлені директором Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2 твердження не є оціночними судженнями.
Разом з тим, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі в будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
При цьому, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації.
Як встановлено із матеріалів справи та не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, директор Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_2 висловив спірні твердження в особистому спілкуванні з позивачем під час виконання своїх службових обов`язків.
Факт спілкування позивача з ОСОБА_2 зафіксовано на відеозаписі, який здійснив сам позивач. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 у будь-який спосіб поширював висловлені ним твердження та доводив до відома інших осіб: публікував інформацію у пресі, передавав по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширював в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладав в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомляв у публічних виступах, у електронних мережах чи розповсюджував у будь-якій іншій формі.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту  поширення відповідачем недостовірної інформації.
Колегія суддів вважає  висновки суду першої інстанції про те, що спірна  інформація є оціночними судженнями, не відповідають фактичним обставинам справи, однак, це не впливає на правильність висновків суду про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності особи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, колегія доходить висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року - зміні, з викладом мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 376, 382, 384 України, апеляційний суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року змінити,  виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили  з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 19 вересня 2023 року.
 
Головуючий:   
                                                          
Судді: