справа № 755/900/22                                         головуючий у суді І інстанції Арапіна Н.Є.
провадження № 22-ц/824/6065/2023               суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.        

П О С Т А Н О В А
Іменем України
28 червня 2023 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Лобоцької В.П.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про припинення права власності на частку у праві спільної власності, виплату грошової компенсації вартості частини квартири, що є у спільній частковій власності, визнання права власності, - 
В С Т А Н О В И В: 
 
У січні 2022 року позивачі звернулися до суду з позовом та просили припинити право власності ОСОБА_6 на частину квартири АДРЕСА_1 , шляхом виплати ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 грошової компенсації вартості частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 144 000 грн., визнати за ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 по 1/12 частини за кожним.  
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях. Спільне користування квартирою є неможливим через неприязні відносини та неможливість досягнення згоди про порядок користування спільною квартирою. Крім того, з 2005 року у спірній квартирі проживають квартиранти. Відповідачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 . Також, у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 755/15477/21 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення, вселення. Згідно звіту про проведення незалежної оцінки житлової однокімнатної квартири від 06 грудня 2021 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату оцінки становить у розмірі 576 000 грн. 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачі зазначають, що спірна квартира є однокімнатною та знаходиться на 3-му поверсі, при цьому загальний розмір її житлової площі складає всього 15,0 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 25 грудня 1997 року № 06816/14712. Таким чином, виділення належної відповідачу 1/4 частки квартири є неможливим, з огляду на зазначене, а саме з урахуванням її розміру та розташування, що унеможливлює ізолювати частину квартири та облаштувати окремий вхід і окрему систему життєзабезпечення ізольованого приміщення. Однак, суд першої інстанції під час прийняття рішення не дослідив належним чином докази наявні у справі і не надав належну оцінку вказаним вище обставинам, що призвело до прийняття рішення, без з`ясування обставин справи, які мають значення у справі. Позивачі посилаються на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 311/2586/18 та вказують про те, що загалом володіючи 3/4 частки квартири, а відповідач володіючи 1/4 частки квартири, не здатні самостійно дійти згоди щодо порядку користування такою квартирою, тому спільне володіння та користування є неможливим. Крім того, у спірній квартирі відповідач протягом багатьох років не проживає і про наявність такого бажання не заявляв, натомість в нього є власне житло, тому припинення права власності на 1/4 частину квартири з виплатою на його користь грошової компенсації не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членів його сім`ї.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 вказує про те, що позивачі вводять суд в оману, оскільки ними не тільки не надано суду першої інстанції доказів того, що не існує технічна неможливість виділення частки квартири, що належить відповідачу шляхом реконструкційного створення ізольованого входу до вказаної квартири, проте, і не доведено, що вказане виділення не завдасть істотної майнової шкоду відповідачу (а наявність майнової шкоди є підставою для відмови у позові). Зокрема, в матеріалах справи відсутні технічні експертизи або інші документи, які б однозначно свідчили б про неможливість технічного виділення частки квартири відповідача в натурі. Окрім того, позивачі вводять суд в оману щодо неможливості спільного користування спірним майном. Зокрема, позивачі підтверджують той факт, що спірна квартира орендується їх рідними. Відповідно, ні відповідач, ні позивачі в ній не проживають і не проживали. Проте, і позивачі і відповідач обізнані, що спірна квартира надається в оренду родичам позивачів. Відповідач зазначає, що на його думку, предметом спору є спірна квартира, проте, предметом позову в даній справі, повинен бути саме порядок її експлуатації та розподілення грошових коштів, отриманих внаслідок такої експлуатації, а не питання права власності, оскільки сторони, не користуються вказаним майном, та попередньо погодили, що спірна квартира буде здаватись в оренду. Щодо завданої майнової шкоди відповідачу, останній вказує про те, що позивачі розмістили на спеціальному рахунку суду першої інстанції 144 000 грн. в якості компенсації за позбавлення права відповідача на належну йому частку квартири. Однак, заявлена позивачами сума не відповідає реальній оцінці спірної квартири, а сам звіт є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України. Зокрема, згідно із публічною інформацією ціна на однокімнатну квартиру на тій же вулиці в тому ж районі, що і спірна квартира, і з схожими параметрами коштує в діапазоні 1 200 000 грн. - 1 312 500 грн. Крім того, відповідач посилається на звіт, який було надано ним в суді першої інстанції, згідно з яким розмір вартості спірної квартири в декілька разів вищий, ніж заявлено позивачами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що позивачі та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях (а.с. 8, 9).
 Згідно звіту про проведення незалежної оцінки житлової однокімнатної квартири від 06 грудня 2021 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату оцінки становить у розмірі 576 000 грн. (а.с. 14-21).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідно до якого ОСОБА_6 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 (а.с. 13).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також, що спільне володіння та користування є неможливим. Наявність у відповідача на праві власності іншого житлового приміщення не є підставою для твердження, що припинення права власності на спірну квартиру не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
У відповідності до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.
У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить позивачам та відповідачу в рівних долях, а саме позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_6 .
Спірна квартира складається з однієї кімнати загальною площею 28,8 кв.м., в тому числі 15 кв.м. житлової площі.
При таких обставинах, апеляційний суд погоджується з доводами позивачів,  що житлова площа квартири становить 15 кв.м., відтак, частка відповідача складає  лише 3,75 кв.м., що очевидно є незначною часткою, яка не може бути виділена в натурі з урахуванням вимог норми житлової площі на одну особу визначеної ст. 47 ЖК України.
Також, з матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що між позивачами та відповідачем склалися особисті неприязні відносини, відповідач у спірній квартирі після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 з 2002 року не проживає, увесь цей час фактично не користувався своєю власністю. 
 Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта,   ОСОБА_6 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 .
Під час перегляду справи  в суді апеляційної інстанції судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності відповідачу ОСОБА_6 належить на праві власності  також квартира АДРЕСА_3 , яка складається з двох житлових кімнат, жилою площею 29,8 кв., загальною площею 63, 40 кв.м.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що спільне володіння і користування майном його співвласниками є неможливим, а припинення права ОСОБА_6 на частку у спірному житловому приміщенні, що належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, який має інше житло.
При цьому, таке втручання держави у передбачене частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право мирно володіти своїм майном за заявленими позивачами вимогами є законним заходом, який ставить за мету, як особистий майновий інтерес позивачів, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження в країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав власності на майно та який є виправданим та пропорційним передбачуваним таким втручанням цілям.
Звертаючись до суду з позовом, позивачі надали звіт про проведення незалежної оцінки житлової однокімнатної квартири від 06 грудня 2021 року, відповідно до якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату оцінки становить у розмірі 576 000 грн. (а.с. 14-21).
З метою компенсації відповідачеві вартості зазначеної частки квартири, позивачем ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду було внесено суму в розмірі 144 000 грн., що підтверджується квитанцією № МС3К-КАР6-ХТ73-3В5Т від 09 грудня 2021 року (а.с. 6).
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач серед іншого вказував про те, що позивачами сильно занижена вартість квартири і внесена позивачами сума на депозит в рахунок компенсації не відповідає її дійсності. Відповідач вказує про те, що наданий позивачами звіт про оцінку, відповідно до якого вартість квартири складає 576 000 грн. не відповідає вимогами, оскільки у вказаному висновку відсутній ідентифікатор, який дозволяє визначити легітимність вказаного документа. 
На спростування зазначеного висновку, відповідач надав суду першої інстанції звіт про оцінку майна від 11 жовтня 2022 року ТОВ  «Центр оцінка плюс», відповідно до якого вартість квартири на момент оцінки становила 1 093 400 грн.  Однак, такий звіт не прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки відзив, до якого було долучено вказаний висновок, залишено судом без розгляду. 
 Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачами, з огляду на сплив значного часу з моменту попередньої оцінки квартири, надано новий звіт про оцінку майна від 31 березня 2023 року ТОВ «Бюро оцінки «Зеніт» на замовлення ОСОБА_3 . Відповідно до вказаного звіту ринкова вартість спірної квартири на дату оцінки становить 914 250 грн. (а.с.156-173).
Відповідачем надано суду звіт про оцінку квартири ТОВ «Оціночна компанія Гарант Сервіс» від 19 червня 2023 року. Відповідно до вказаного звіту ринкова вартість спірної квартири на дату оцінки становить 1 236 923 грн.  
В постанові від 11 серпня 2021 року в справі № 191/2592/19-ц (провадження № 61-6770св21) Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу. Цивільний процес є формою реалізації правосуддя, яка забезпечує і гарантії здійснення правосуддя, і гарантії права громадян на судовий захист. Такий зв`язок правосуддя і цивільного судочинства пояснює їх принципову єдність як змісту і форми. Правосуддя через процес необхідно розглядати як доступність, що полягає у певному стандарті, який відбиває вимоги справедливого та ефективного судового захисту, що конкретизується в належних судових процедурах, розумних строках, і безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.
Також, в постанові від 05 жовтня 2021 року в справі № 755/16464/20 (провадження № 61-7759св21) Верховний Суд сформулював правовий висновок, згідно якого, вирішуючи питання щодо дослідження виписки по кредитному договору як доказу, який не подавався до суду першої інстанції, апеляційний суд врахував виключне значення такого доказу для правильного вирішення справи та те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав та не роз`яснив їм їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.
Враховуючи вищевикладене, суд має сприяти у вирішенні спору, а тому долучення до справи доказів на стадії розгляду справи по суті, не становить порушення таким судом норм процесуального права. Відмова суду у долученні доказів лише з підстав порушення стороною стадійності заявлення такого клопотання, не дала можливості суду встановити фактичну вартість спірної квартири на момент вирішення справи.
З зазначених підстав, враховуючи вищевикладені висновки Верховного Суду,  апеляційний суд вважає за можливе долучити до матеріалів справи поданий позивачами звіт про оцінку майна від 31 березня 2023 року, поданий  відповідачем звіт  про оцінку квартири ТОВ «Оціночна компанія Гарант Сервіс від 19 червня 2023 року,  а також прийняти в якості доказу звіт про оцінку майна від 11 жовтня 2022 року ТОВ  «Центр оцінка плюс», відповідно до якого вартість квартири на момент оцінки становила 1 093 400 грн., який був поданий відповідачем до суду першої інстанції.  
Відповідно до положень статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна полягає в його критичному розгляді та наданні висновків щодо його повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна в порядку, визначеному Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.
Статтею 13 Закону про оцінку визначено, що рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).
Враховуючи подання сторонами трьох звітів про оцінку вартості квартири АДРЕСА_1 , судом апеляційної інстанції запропоновано сторонам у відповідності до вимог  ст. 13  Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» надати суду рецензії на наявні у матеріалах справи звіти.
Стороною позивачів на підтвердження  відповідності поданого ними звіту про оцінку майна від 31 березня 2023 року ТОВ «Бюро оцінки «Зеніт» на замовлення ОСОБА_3 вимогам нормативно-правовим актам з оцінки майна надано рецензію ТОВ «ІЦ «Екскон», в якій підтверджена зазначена відповідність.
Натомість, відповідач на підтвердження відповідності вимогам нормативно-правовим актам з оцінки майна свого звіту чи не відповідність зазначеним вимогам звіту поданого позивачами суду не подав. 
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання про  припинення права особи на частку у спільному майні та визначення відповідної компенсації такої частки керуватись оцінкою вартості спірної квартири у відповідності до наданого позивачами звіту про оцінку майна від 31 березня 2023 року ТОВ «Бюро оцінки «Зеніт», відповідно до якого ринкова вартість спірної квартири   становить 914 250 грн. (а.с.156-173).
19 травня 2023 року позивачами було додатково внесено на депозит Дніпровського районного суду міста Києва суду компенсацію вартості квартири у розмірі 84 562 грн. 50 коп., відповідно до квитанції від 19 травня 2023 року.
В загальному розмірі позивачами внесено на депозит Дніпровського районного суду міста Києва суду компенсацію вартості частки квартири АДРЕСА_1   у розмірі 228 562 грн. 50 коп. (144 000 + 84 562,5)
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції, дослідивши подані сторонами докази, встановивши обставини справи, що мають суттєве значенні для вирішення справи, дійшов висновку, що належна відповідачу частка у праві на будинок не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною річчю, спільне володіння і користування майном його співвласниками є неможливим, а припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам такого співвласника, з огляду на факт попереднього внесення позивачами на депозитний рахунок суду вартості частки ОСОБА_6 у спільному нерухомому майні та наявність у нього на праві власності іншого житла.
Отже,  наявні визначені частиною першою статті 365 ЦК України підстави для припинення права власності відповідача на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників - позивачів.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення позову,  висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям постанови по суті вимог позивачів. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви за вимогу майнового характеру сплаті підлягав судовий збір у розмірі 2 285 грн. 63 коп. (914 250 : ) * 1%). При подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 3 428 грн. 45 коп. В загальному розмірі при подачі позовної заяви та апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 5 714 грн. 08 коп. Позивачі сплатили в загальному розмірі 3 600 грн. судового збору.
Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, то сплачений позивачами судовий збір підлягає стягненню з відповідача на їх користь у розмірі 3 600 грн., по 1 200 грн. кожному.
При цьому, оскільки позивачі недоплатили судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 114 грн. 08 коп. (5 718,08 - 3 600), то судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року скасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про припинення права власності на частку у праві спільної власності, виплату грошової компенсації вартості частини квартири, що є у спільній частковій власності, визнання права власності задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_6 на частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію  вартості частини квартири АДРЕСА_1 у розмірі 228 562 (двісті двадцять вісім гривень п`ятсот шістдесят дві) гривні 50 копійок, які внесені на депозит Дніпровського районного суду міста Києва.
Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , судовий збір по 1 200 (одна тисяча двісті) гривень кожному.
Стягнути з ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір у розмірі 2 114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 08 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 03 липня 2023 року.

Головуючий                                                                               Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                            Кашперська Т.Ц.
                                                                
Яворський М.А.