Постанова
Іменем України
 
05 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 454/673/22
провадження № 61-7752св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року у складі судді Адамович М. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Левика Я. А., Шандри М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського апеляційного суду та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, постановленою колегією суддів Апеляційного суду Львівської області у складі: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І. у справі № 454/80/15-ц за його позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, залишено без змін додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року, яким стягнуто з нього в дохід держави 243,60 грн судового збору. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року зазначену ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року скасовано. Незаконною ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області у складі: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., постановленою всупереч Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», порушено його честь, гідність та ділову репутацію. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на свою користь 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2022 року, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2022 року, відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що рішення суду і дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язані з розглядом конкретної справи, можуть оскаржуватися в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх (чи відшкодування матеріальної або моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також - про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.
 
Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Всі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді). З наданих позивачем доказів не вбачається наявності підстав для відшкодування шкоди, визначених статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, а доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Сам факт скасування судового рішення не свідчить про незаконність дій суду, який його постановив, а доказів того, що дії суду визнано незаконними позивач не надав, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, визначити підсудність справи за його апеляційною скаргою на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року та направити справу за належністю для розгляду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.
 
В обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ОСОБА_1 вказав, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 8, 22, 40, 56, 129, 129^1, 151^2 Конституції України, статей 23, 1167, 1176 ЦК України, статей 10, 12, 78, 81, 82 ЦПК України у подібних правовідносинах. Суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин норми Конституції України як норми прямої дії, зокрема не врахували, що статтею 56 Конституції України йому гарантовано право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Враховуючи наявність постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/80/15-ц, якою встановлено вину та незаконність дій Апеляційного суду Львівської області (на цей час - Львівський апеляційний суд), суди попередніх інстанцій зобов`язані були на підставі частини шостої статті 1176 ЦК України захистити його права, передбачені статтею 56 Конституції України, і задовольнити його позов або, на підставі статті 56 Конституції України, в судових рішеннях вказати, що його позбавлено прав, гарантованих статтями 40, 56 Конституції України або його права не порушені, але цього не було зроблено, чи зазначити, що шкоду було завдано не з вини відповідача. Також суди не врахували висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13, про те, що оскільки, заявляючи позовні вимоги, ОСОБА_9 посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України.
 
У червні 2023 року  ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року, справу № 454/673/22 витребувано із Сокальського районного суду Львівської області.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2022 року на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України, згідно з якою у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
14 червня 2023 року справа № 454/673/22 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 3 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року у справі № 454/80/15-ц з ОСОБА_1 в дохід держави стягнуто 243,60 грн судового збору.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року залишено без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року скасовано.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
 
Рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
 
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
 
Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
 
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
 
Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.
 
Отже, якщо особа вважає, що суд допустив порушення або неправильне застосування норм права під час розгляду справи, вона має можливість оскаржити судове рішення до суду апеляційної інстанції, а у встановлених законом випадках - до суду касаційної інстанції, чим ОСОБА_1 і скористався у справі № 454/80/15-ц.
 
Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду, зокрема у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
 
За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом (частина одинадцята статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Звернувшись до суду з позовом до держави про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 послався на спричинення йому такої шкоди діями колегії суддів Апеляційного суду Львівської області в складі: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., які полягають у постановленні судового рішення від 03 жовтня 2017 року у справі № 454/80/15-ц, яким залишено без змін додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року, оскільки в подальшому вказані судові рішення були скасовано Верховним Судом.
 
Однак саме по собі скасування Верховним Судом у справі № 454/80/15-ц додаткового рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 243,60 грн не свідчить про наявність передбачених законом підстав для відшкодування йому державою моральної шкоди.
 
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 454/3130/21.
 
Відомості про встановлення в діях судді, які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, в матеріалах розглядуваної справи відсутні.
 
У разі, якщо додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 03 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 судового збору в сумі 243,60 грн було виконано, майнові інтереси ОСОБА_1 захищені процесуальним механізмом повороту виконання рішення суду (статті 444 ЦПК України).
 
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність заявлених вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між такою шкодою і діянням відповідача.
 
Подібні висновки викладено Верховним Судом в постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 454/2467/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 8, 22, 40, 56, 129, 129^1, 151^2 Конституції України, статей 23, 1167, 1176 ЦК України, статей 10, 12, 78, 81, 82 ЦПК України у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки такі висновки існують та викладені в численних постановах Верховного Суду, зокрема й у вищенаведених: від 28 вересня 2022 року у справі № 454/2467/21 та від 25 травня 2023 року у справі № 454/3130/21.
 
Отже, з урахуванням встановлених в цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
В постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 викладено такі висновки.
 
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
 
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
 
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами попередніх інстанції правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
 
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
 
Аргументи касаційної скарги також не свідчать про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі суди застосували норми статті 56 Конституції України та статей 23, 1167, 1173 ЦК України, однак відмовили в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог, що не суперечить правовим висновкам вказаної постанови Верховного Суду України.
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, аза своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про звернення до Конституційного Суду України.
 
В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить вирішити питання про звернення до Конституційного Суду України з поданням: щодо тлумачення статті 56 Конституції України у зв`язку з необхідністю тлумачення норм Конституції України щодо наявності у нього права на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб органів державної влади (судами, суддями), та випадків обмеження такого права; щодо конституційності постанов Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» та від 31 березня 1995 року № 4.
 
Клопотання не підлягають задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
 
За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 суд касаційної інстанції дійшов висновку про законність оскаржуваних судових рішень про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. При цьому відсутні підстави для висновку про неоднозначність застосування судами попередніх інстанцій в цій справі статей 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України, так як висновки судів узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду щодо застосування згаданих норм права у подібних правовідносинах.
 
Тому в задоволенні клопотань необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити в задоволенні клопотань ОСОБА_1 про звернення до Конституційного Суду України.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко