Постанова 
Іменем  України 
 
12 липня 2023 року
м. Київ
справа № 570/1423/17
провадження № 61-13131св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Рівненська обласна державна адміністрація,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року у складі судді Остапчук Л. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У квітні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця», Укрзалізниця), у подальшому змінено найменування на Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати гараж, металевий гараж та два сараї.
На обґрунтування позову посилалося на те, що під час проведення обстеження смуги відводу залізниці на станції Любомирськ на земельній ділянці площею 0, 31 га, де знаходиться житлова будівля АДРЕСА_1 виявлено господарські будівлі, а саме: гараж V, металевий гараж VII, сарай VI та сарай VIII, без правовстановлюючих документів, власником яких є відповідач.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав доказів того, що Укрзалізниця є користувачем спірної земельної ділянки, оскільки юридично не набувала відповідного статусу. Задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін на мирне володіння своїм майном. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та призводитиме до нових конфліктів сторін. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірна частина земельної ділянки площею 0, 31 га не увійшла до плану меж ділянки, наданої у постійне користування відповідно до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 29 травня 2007 року, серія ЯЯ № 260313. 
Зазначену обставину позивач не оспорював. Докази державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 0,31 га, на якій розташовані спірні господарські будівлі, за позивачем у матеріалах справи відсутні. Тому суд дійшов висновку, що позивач не набув статусу особи, у якої виникло право постійного користування спірною земельною ділянкою у розумінні статті 125 ЗК України.
Постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 15 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 14 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч вимогам процесуального закону, не здійснили повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи, не надали оцінку наявним у справі доказам, не навели мотивів їх прийняття чи відхилення, не встановили, чи входила спірна земельна ділянка до земель залізничного транспорту згідно з актом на право користування землею від 28 травня 1970 року, чи сплачувався за неї податок, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про відсутність порушеного права позивача.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_1 із зазначеними у позові господарськими будівлями на праві спільної часткової власності (по 1/3 частки кожному) належить відповідачу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Їхні частки виділені в натурі не були. Тому суд першої інстанції зазначив, що пред`явлення позову лише до одного із співвласників квартири є некоректним, оскільки можуть бути порушені права інших співвласників квартири.
Крім того, господарські будівлі, які відносяться до квартири, в якій проживає ОСОБА_1 , були побудовані раніше та приватизовані відповідачем разом із квартирою. Господарські будівлі, які просить демонтувати позивач, розташовані у межах спірної земельної ділянки площею 0,31 га, будь-яким чином ці будівлі не перешкоджають у користуванні позивачем вказаною земельною ділянкою. 
Оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, не доведені належними і допустимими доказами, тому в задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю і недоведеністю позовних вимог.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не залучив до участі у справі всіх власників спірної квартири у житловому будинку АДРЕСА_1 , тому при задоволенні позову можуть бути порушені їхні права як співвласників квартири і належних до неї господарських будівель, гаражів.
Також суд першої інстанції правильно зазначив про те, що позивач не надав доказів на підтвердження перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою та не обґрунтував вибір будівель, які підлягають демонтажу.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У грудні 2022 року АТ «Українська залізниця» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що сплата земельного податку, починаючи з 2015 року, не є належним доказом користування спірною земельною ділянкою, не врахували, що докази, надані позивачем на підтвердження створення відповідачем перешкод у реалізації прав позивача на земельну ділянку, відповідають критеріям допустимості доказів. 
Такими доказами, зокрема, є акт обстеження земельної ділянки, квитанції про сплату податку на землю, повідомлення Управління Держземагентства у Рівненському районі Рівненської області від 08 квітня 2015 року. 
Зазначені докази та пояснення сторін у справі в сукупності доводять те, що саме відповідач створив перешкоди позивачеві у користуванні земельною ділянкою. При здійсненні прав власника майна відповідач порушує права позивача щодо користування спірною земельною ділянкою. Такий спосіб захисту, як пред`явлення вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом демонтажу будівель забезпечить поновлення порушених прав позивача. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 червня 2015 року у справі № 916/2948/15, від 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15-ц.
У січні 2023 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
На обґрунтування відзиву посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не надав належних доказів на підтвердження перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою та не обґрунтував вибір будівель, які підлягають демонтажу. Спірна квартира із господарськими будівлями, окрім позивача також належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не були залучені до участі у справі. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2022 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2023 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають.
Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням виконкому Ровенської районної Ради депутатів трудящих від 26 лютого 1970 року № 82 у постійне користування управління Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР по лініях Ровно - Сарни, Ровно - Ковель, Ровно - Здолбунів затверджено землі на території землекористувань відповідно до додатку № 1 та видано акт на право користування землею, згідно з яким у постійне користування Львівської залізниці Міністерства шляхів сполучення СРСР в Ровенському районі відведено 679,2 га землі.
Управлінням Львівської державної залізниці на адресу Олександрійської сільської ради Рівненського району направлено лист від 18 листопада 2005 року № НЗН-10/4003, в якому управління не заперечує щодо вилучення із земель Львівської залізниці земельної ділянки площею 0,31 га в межах смуги відведення ст. Любомирка дільниці Рівне - Сарни на км 20 + 880 - 20 + 970 з правої сторони по ходу кілометрів на відстані 25 м та 45 м відповідно від осі головної колії для потреб Олександрійської сільської ради.
Рішенням Олександрійської сільської ради від 20 грудня 2005 року № 290 надано згоду на передачу Львівською залізницею вказаної земельної ділянки в землі запасу сільської ради (землі житлової та громадської забудови).
Зі змісту державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 260313 відомо, що на підставі розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 17 травня 2007 року № 352 Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» є постійним користувачем земельної ділянки площею 95,2839 га, що розташована на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області.
Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2013 року у справі № 817/3758/13-а, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2014 року, зазначене рішення Олександрійської сільської ради від 20 грудня 2005 року № 290 визнано протиправним та скасовано.
Земельна ділянка, орієнтовною площею 0,31 га, перебуває на обліку земель за Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» на території Олександрійської сільської ради (за межами населеного пункту), що підтверджується довідкою Управління Держземагентства у Рівненському районі Рівненської області від 08 квітня 2015 року.
Відповідно до викопіювання з карти масштабу 1:100000 з нанесеною земельною ділянкою, яка знаходиться в постійному користуванні позивача, на території Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області, земельна ділянка площею 0,31 га (у викопіюванні, зокрема в плані, умовних позначеннях та в експлікації земельних угідь, що зазначені на плані, земельна ділянка позначена як «землі стороннього землекористувача»), на якій розташовані господарські споруди, якими користується відповідач, знаходяться поза межами земельної ділянки площею 95,2839 га, що надана в постійне користування позивачу.
Відповідач є співвласником квартири АДРЕСА_3 у розмірі 1/3 частки у житловому будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом приватизації - Виконавчим комітетом Олександрійської сільської ради 14 лютого 2006 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 лютого 2006 року № 9852674. Зазначена квартира складається із двох житлових кімнат площею 29,5 кв. м, загальною площею 50,2 кв. м, та прилеглих до неї будівель і споруд: 1/4 літ. «Б» - сарай (шлак); 1/4 літ. «В» - вбиральня (цегла); 1/4 літ. «Г» - погріб (цегла), літ. «Д» - літня кухня, літ. «Ж» - сарай.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, крім іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача чи не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Подібні висновки викладено, наприклад, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 зазначив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
У цій справі позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача демонтувати гараж, металевий гараж та два сараї.
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є співвласником 1/3 частини квартири, до якої належать і приватизовані підсобні приміщення, які просить демонтувати позивач. 
Інші співвласники спірного майна: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були залучені до участі у справі як співвідповідачі.
Тому суди попередніх інстанцій мали підстави для відмови у позові у зв`язку з пред`явленням позову не до всіх належних відповідачів. 
Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішень судів попередніх інстанцій у частині висновків про неналежний суб`єктний склад відповідачів як підстави для відмови у позові.
Водночас, встановивши неналежний суб`єктний склад відповідачів, суди попередніх інстанцій також переглянули справу по суті.
У касаційній скарзі заявник, не погоджуючись із вирішенням спору по суті, посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 червня 2015 року у справі № 916/2948/15, від 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15-ц.
Проте зазначені висновки стосуються вирішення спору по суті за належного суб`єктного складу відповідачів. 
Тому, враховуючи такі доводи касаційної скарги, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не врахували, що пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а відповідно, суди не мали підстав для відмови у позові також з мотивів його недоведеності.
Отже, правильно відмовивши у позові з підстав пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суди попередніх інстанцій водночас помилково також виходили з недоведеності позову, тобто допустили порушенням норм процесуального права, що є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
З урахуванням наведених вище мотивів Верховний Суд вважає за необхідне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року змінити у мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду вимоги заявника по суті не задовольняються, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови щодо підстав відмови у задоволенні позову.
В іншій частині рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков
                                                                                                                   А. С. Олійник
                                                                                                                   С. О. Погрібний
                                                                                                                        В. В. Яремко