Постанова                                           
Іменем України
 
13 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/9880/21
провадження № 61-3909св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.               (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
представник позивача (відповідача за зустрічним позовом)- ОСОБА_2 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ,
третя особа за зустрічним позовом - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , про встановлення порядку користування квартирою. 
Позовні вимоги мотивував тим, що він зареєстрований та проживає у квартирі, яка належала йому та ОСОБА_5 у рівних частках. 10 вересня 
2011 року, після смерті ОСОБА_5 , її дочка ОСОБА_6 прийняла спадщину на 1/2 частину вказаної квартири, однак свідоцтво про право на спадщину за заповітом у встановленому законом порядку не зареєструвала та померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва 
від 26 квітня 2018 року у справі № 759/1446/17 визнано за дочкою        ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 .
Вказував, що займає житлову кімнату № НОМЕР_1 площею 15,3 кв. м, і з 2018 року його ніхто не турбував і не заважав проживати в квартирі, друга кімната була зачиненою, він не мав і не має наміру її займати, при цьому комунальні послуги і витрати на утримання житлового приміщення він несе в повному обсязі. У квітні 2021 року до квартири прибув опікун ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , почав бити скло, виламувати двері, погрожувати продажем 1/2 частини квартири, у зв`язку із цими подіями він викликав поліцію. ОСОБА_3 намагається чинити йому перешкоди в користуванні квартирою і він позбавлений можливості використовувати спільне житло без встановлення конкретного порядку користування. Зазначав, що запропонований ним порядок користування найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників з урахуванням побуту та розміру часток, і не порушуватиме житлових умов всіх співвласників.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд установити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв. м, житловою площею 29,6 кв. м, виділивши йому у користування житлову кімнату № НОМЕР_1 , площею 15,3 кв. м, ОСОБА_4 - житлову кімнату АДРЕСА_2 , площею 14,3 кв. м, у спільному користуванні залишити коридор площею 4,5 кв. м, кухню площею 7,0 кв. м, ванну кімнату площею 
2,0 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м.
У червні 2021 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в 
м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.
Позовні вимоги мотивував тим, що після ухвалення Святошинським районним судом м. Києва рішення від 26 квітня 2018 року про визнання права власності на 1/2 частину квартири за дитиною у них з ОСОБА_1 були нормальні відносини і вони усно домовилися про порядок користування квартирою, який запропонований у первісному позові, і в цьому ж році ОСОБА_3 придбав до кімнати № 1 меблі, періодично користуючись кімнатою. Деякий час він був відсутній, а після повернення дізнався, що в кімнаті № 1 проживають квартиранти ОСОБА_1 . Упродовж 2019 та 
2020 років ОСОБА_1 обіцяв звільнити кімнату на надати йому доступ до неї, чого виконано не було, а замки вхідних дверей були замінені. У квітні 
2021 року ОСОБА_3 дізнався від ОСОБА_1 , що останній не має наміру пускати ОСОБА_4 та його до квартири та надавати її в користування. У порядку досудового врегулювання спору ОСОБА_3 звертався до органів національної поліції з повідомленням про кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 своїми діями порушує права малолітньої ОСОБА_4 на недоторканність житла і можливість вільно користуватися та розпоряджатися майном, яке належить їй на праві власності.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою та вселити малолітню ОСОБА_4 та його, як законного представника останньої, в 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено порядок користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв. м, житловою площею 29,6 кв. м, наступним чином: виділено в користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 2, площею 15,3 кв. м; виділено в користування ОСОБА_4 житлову кімнату № 1, площею 14,3 кв. м.
У спільному користуванні залишено коридор площею 4,5 кв. м, кухню  площею 7,0 кв. м, ванну кімнату, площею 2,0 кв. м, вбиральню                               площею 1,0 кв. м.
Зустрічний позов ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , задоволено.
Усунено перешкоди у користуванні квартирою, вселено малолітню ОСОБА_4 та її законного представника ОСОБА_3 в 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторони визнають, що їхні частки у праві власності на квартиру є рівними, кожному із сторін належить по 1/2 частці спірної квартири та не заперечують проти встановлення порядку користування цією квартирою наступним чином: виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 2, 
площею 15,3 кв. м; виділити в користування ОСОБА_4 житлову кімнату № 1, площею 14,3 кв. м; у спільному користуванні залишити коридор площею 4,5 кв. м, кухню площею 7,0 кв. м, ванну кімнату, площею 2,0 кв. м, вбиральню площею 1,0 кв. м, тому суд дійшов висновку про задоволення позову 
ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції вважав, що вимоги ОСОБА_3 про вселення                  в квартиру і усунення перешкоди в користуванні спірною квартирою                                 є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що між сторонами склалися неприязні відносини, у зв`язку із чим            ОСОБА_3 в травні 2021 року звертався до Святошинського УП ГУНП         в м. Києві із заявою про кримінальне правопорушення, яке полягало в тому, що ОСОБА_1 самовільно змінив замки в спірній квартирі та вчиняє дії, які порушують недоторканість житла малолітньої ОСОБА_4 .
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року залишено без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що, встановивши вчинення неповнолітній ОСОБА_4 , як власнику спірної квартири, перешкод у користуванні квартирою, що підтверджується встановленими судом неприязними відносинами між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також первісним позовом ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою сумісно із ОСОБА_4 та запереченнями ОСОБА_1 проти задоволення зустрічного позову, апеляційний суд погодився з висновками районного суду.
Оскільки на момент розгляду справи співвласник квартири ОСОБА_4 досягла десяти років, має лише одного законного представника - 
ОСОБА_3 , і відповідно до вимог закону її місцем проживання є саме місце проживання батька, тобто ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погодився апеляційний суд, про вселення в спірну квартиру разом з ОСОБА_4 її законного представника ОСОБА_3 , оскільки саме такий спосіб захисту прав неповнолітнього співвласника квартири вважатиметься для неї ефективним та надасть їй змогу фактично проживати в квартирі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року                  та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 , який діє                                  в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , скасувати; ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити.
В іншій частині судові рішення не оскаржуються в касаційному порядку,              а тому на підставі вимог статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
У березні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У червні 2023 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2023 року справу призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивовано тим, що Верховний Суд, зазначаючи у постановах від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19 (провадження № 61-10953св21) та від 29 листопада 2021 року у справі № 755/18900/20 (провадження № 61-6736св21), що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення свідчить про наявність таких перешкод, порушує головні принципи цивільного процесуального права, а саме: змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства. Вважає, що зазначені постанови Верховного Суду є неясними та незбалансованими, оскільки викладені в них висновки порушують головні принципи цивільного процесуального права, що ставить одну сторону в край невигідне становище, позбавляючи права на захист. 
Заявник вказує, що відповідачем у зустрічній позовній заяві не надано допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 вчиняє перешкоди ОСОБА_4 у користуванні належної їй 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки навіть не бачив останню у спірній квартирі, відповідач не приходив до квартири разом із дитиною. 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                                    ОСОБА_1 вказує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19                                (провадження № 61-10953св21) та від 29 листопада 2021 року у справі                № 755/18900/20, що були застосовані апеляційним судом в оскаржуваній постанові, що передбачено пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Згідно із відміткою у паспорті ОСОБА_1 з 17 лютого 1989 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 та проживає за вказаною адресою (а. с. 14).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 липня 1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були власниками квартири за адресою: 
АДРЕСА_3 у рівних частках (а. с. 16).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року у справі № 759/1446/17 за позовом ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а. с. 19 - 20).
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 у рівних частках (а. с. 21 - 22).
Згідно із технічного паспорту на квартиру за 1994 рік вона складається з двох кімнат, має жилу площу 29,6 кв. м у тому числі кімната 1 площею 14,3 кв. м, кімната 2 площею 15,3 кв. м, кухня площею 7,0 кв. м, ванна кімната площею 2,0 кв. м, вбиральня площею 1,0 кв. м, коридор площею 4,5 кв. м, загальна площа 44,1 кв. м (а. с. 25).
Відповідно до плану квартири станом на 31 липня 2018 року, виконаного експертом-інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_7 , у результаті здійснених перепланувань було змінено площу і порядкове позначення приміщень, зокрема житлова кімната 2 була зменшена до 
14,0 кв. м, а житлова кімната 1 позначена як житлова кімната 4 з площею 
14,8 кв. м (а. с. 49).
ОСОБА_3 з 21 листопада 1996 року зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_4 (а. с. 30, 43).
Відповідно до копії заяви адвоката Якімова В. А. в інтересах ОСОБА_3 до Святошинського УП ГУНП в м. Києві від 13 травня 2021 року адвокат просив прийняти заяву-повідомлення про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 162, частиною першою 
статті 204 КК України, та внести відомості до ЄРДР. До заяви додано докази вручення поштового відправлення адресату (а. с. 51 - 53).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 
383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про усунення малолітній ОСОБА_4 та її законному представнику ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірною квартирою, вселивши їх у 1/2 частини цієї квартири, оскільки ОСОБА_1 перешкоджав їм у користуванні та розпорядженні житлом, що свідчить про порушення прав малолітньої ОСОБА_4 та її законного представника ОСОБА_3 
Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19 (провадження № 61-10953св21) погодився із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про вселення в квартиру, з огляду на те, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 
статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, 
№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та місять висновки судів щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.
Доводи касаційної скарги про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19 (провадження № 61-10953св21) та від 29 листопада 2021 року у справі 
№ 755/18900/20 (провадження № 61-6736св21), колегія суддів відхиляє, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать вказаним висновкам. Крім того, стала судова практика при розгляді справ зазначеної категорії слугує однаковому та уніфікованому застосуванню закону, досягненню єдності судової практики. Отже доведено, що співвласнику квартири -  ОСОБА_4 , чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням.
Доводи, що суд безпідставно крім співвласника ОСОБА_4 , вселив і її законного представника, є необґрунтованими, оскільки частиною третьої статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Інші наведені доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в частині зустрічного позову  ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                                           І. Ю. Гулейков
                                                                                                                        Б. І. Гулько
                                                                                                                        Г. В. Коломієць
                                                                                                                        Р. А. Лідовець