ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" серпня 2023 р.           Справа№ 910/18017/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Алданової  С.О. 
 
за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.,
за участю представників учасників справи:
від позивача: Слуценко Р.П.
від відповідача-1: Слівінський М.О.
від відповідача-2: не з`явився
від третьої особи-1: Кур`ян К.І.
від третьої особи-2: не з`явився 
від третьої особи-3: Пальчик М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Закритого акціонерного товариства «СПІЛЬНЕ УКРАЇНСЬКО-АМЕРИКАНСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО З ІНОЗЕМНИМИ ІНВЕСТИЦІЯМИ „УКРЕЛЕКТРОВАТ"»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022, повний текст якого складено та підписано 09.02.2023
у справі № 910/18017/21 (суддя Літвінова М.Є.)
за позовом Міністерства енергетики України
до 1. Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 
2. ФірмиTRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп)
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-2 - 1. Закрите акціонерне товариство Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями „УКРЕЛЕКТРОВАТ"»
2. AC ENERGY HOLDING L.L.C., LTD (ЕйСі ЕНЕРДЖІ ХОЛДІНГ Ел.Ел.Сі., ЛТД)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 - 3. Кабінет Міністрів України
про визнання недійсним договору та додаткової угоди, 

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року Міністерство енергетики України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та фірми AVIS TRADING LLC (Евіс Трейдінг Груп) про визнання недійсним договору №1331 від 24.11.1997, який укладений між Державним підприємством "Рівненська АЕС" та фірмою AVIS TRADING LLC (Евіс Трейдінг Груп) та визнання недійсною додаткову угоду №1 від 02.03.1998 до договору №1331 від 24.11.1997, укладену між Відокремленим підрозділом "Рівненська АЕС" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та фірмою AVIS TRADING LLC (Евіс Трейдінг Груп).
22.11.2022 через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення представника позивача, які за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову, у відповідності до якої позивач просив визнати недійсним договір №1331 від 24.11.1997 та додаткову угоду №1 від 02.03.1998 до нього в редакції пунктів 2, 2.1 угоди №1 від 19.05.1998 про проведення розрахунків по оплаті свіжого ядерного палива, яке надійшло НАЕК "Енергоатом" (відокремлений структурний підрозділ "Рівненська АЕС") за контрактом №21-06/1820 від 31.12.1996, укладеної між НАЕК "Енергоатом", відокремленим структурним підрозділом "Рівненська АЕС", Фірмою "Евіс" та ЗАТ "Укрелектроват".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані правочини укладені із порушенням цивільного законодавства, з метою суперечною інтересам держави та суспільства на вкрай невигідних умовах для підприємства, а тому підлягають визнанню недійсними.
Також позивач зазначав, що спірні угоди укладено генеральним директором ДП "Рівненська АЕС" (в послідуючому відокремленого підрозділу "Рівненська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом" було здійснено з порушенням наданих йому повноважень, що суперечить приписам ст. 26 Цивільного кодексу УРСР, ст. 8 Закону України "Про підприємництво" та статуту ДП "НАЕК "Енергоатом".

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 позовні вимоги задоволено частково, визнано недійсним пункт 4.6 договору №1331, укладеного 24.11.1997 між Державним підприємством "Рівненська АЕС" та Фірмою AVIS TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп); визнано недійсним пункт 3.2.1 додаткової угоди №1 від 02.03.1998 до договору №1331 від 24.11.1997, укладеної між відокремленим підрозділом "Рівненська АЕС" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Фірмою AVIS TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп), визнано недійсними пункти 2, 2.1 Угоди №1 від 19.05.1998, укладеної між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", відокремленим структурним підрозділом "Рівненська АЕС", фірмою AVIS TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп) та Закритим акціонерним товариством Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват". Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Міністерства енергетики     України судовий збір у розмірі 2 270 грн 00 коп. Стягнуто з Фірми AVIS TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп) на користь Міністерства енергетики України судовий збір у розмірі 2 270 грн 00 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд встановив, що визначені в п. 4.6 Договору №1331, п. 3.2.1 Додаткової угоди №1 та п.п. 2, 2.1 Угоди №1 процентні ставки за користування наданим Рівненській АЕС комерційним кредитом є надзвичайно завищеними порівняно із звичайними процентними ставками за виданими кредитами (в т.ч. в іноземній валюті), що діяли у банківській системі України у той період, що безумовно не відповідає принципам розумності та доцільності вчинення таких дій, а тим більше ставить під сумнів економічну доцільність та необхідність взяття державним підприємством на себе таких обтяжливих зобов`язань.
Наслідки вчинення оскаржуваних правочинів, за висновками суду, свідчать про суперечність їх як правовій природі здійснення підприємницької діяльності, так і діяльності в сфері атомної промисловості, головним завданням якої забезпечення електроенергією населення України, в цілому, і як наслідок інтересам держави та суспільства, адже передбачають фактичне заволодіння державними коштами з грубим нехтуванням принципів економічної доцільності, розумності та справедливості і створюють загрозу блокування діяльності ДП "НАЕК "Енергоатом" щодо видобутку електроенергії (як свідчать засоби масової інформації непомірно обраховані та стягнуті проценти зумовили арешти рахунків відповідача - 1, що призвело до неможливості виконання ним своїх зобов`язань перед іншими контрагентами та власними працівниками, що зумовило в свою чергу страйки).
Також судом констатовано, що з врахуванням наявності факту порушення державою в особі відповідача - 1 за наслідками неналежного виконання своїх фідуціарних обов`язків в сфері енергетики інтересів Українського народу саме Міністерство енергетики України як центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізації державної політики у сфері енергетики, наділений повноваженням на захист охоронюваних прав та законних інтересів Українського народу в межах спірних правовідносин шляхом звернення з даним позовом для припинення таких дій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, третя особа-1 - Закрите акціонерне товариство «Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват"» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, без здійснення належного дослідження доказів, що містяться в матеріалах справи.
Так, апелянт стверджує, що:
- з наявних у справі документів не вбачається яким чином оскаржувані Договір та додаткові угоди до нього впливають на права та законні інтереси Міністерства енергетики України та яким чином вони були порушені;
- ДП "НАЕК "Енергоатом" є комерційним, госпрозрахунковим підприємством, яке фінансується за рахунок спеціального фонду державного бюджету, що формується виключно на основі його власних прибутків, та держава не виділяє із загального фонду державного бюджету коштів на його фінансування, а тому в межах спірних правовідносин порушення інтересів держави (особливо в особі Міністерства енергетики України) та суспільства не вбачається;
- в межах даної справи апелянт, як особа, що набула за договором № 05/R від 01.11.2001 право вимоги до боржника за оспорюваними правочинами, мав бути залучений як співвідповідач, а не третьою особою;
- неправомірне ненадання апелянту статусу відповідача позбавило його можливості реалізувати усі права та використати усі механізми, що визначені ГПК України сторонам провадження, зокрема, подати заяву про застосування строків позовної давності;
- в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність вини сторін правочину при його укладанні та виконанні, що направлена на нанесення шкоди державі та суспільним інтересам (в т.ч. вироку суду). 
28.08.2023 від третьої особи-1 надійшли додаткові пояснення, в яких даний учасник справи зазначає, що при вирішенні даного спору місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно змінив предмет позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Закритого акціонерного товариства «Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват"», а оскаржуване рішення залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апелянта позивач зазначає:
- як на момент укладання оспорюваних правочинів, так і на час пред`явлення позову Міненерго є центральним органом виконавчої влади, що формує та реалізує державну політику у сфері паливно-енергетичного комплексу та здійснює керівництво енергетичною галуззю, в т.ч. контролює дотримання статутів державних підприємств відповідної галузі;
- оскільки під час укладення оспорюваних правочинів були порушені приписи Статуту ДП "НАЕК "Енергоатом" і вона завдає значної шкоди відповідачу-1 як державному підприємству - оператору чотирьох атомних електростанції України, яке забезпечує близько 55% / 70 % потреб України в електроенергії, позивач є заінтересованою особою їх оскаржити;
- щодо невірного залучення апелянта в якості третьої особи-1 позивач вказує на помилковість даної позиції у зв`язку невірним ототожненням понять «сторона зобов`язання» та «сторона договору»;
- оскільки оспорювані договорі та додаткові угоди до нього укладені в 1997-1998 роках, то до спірних правовідносин в силу приписів п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення ст. 228 ЦК України не застосовуються. Тому доводи апелянта про відсутність в матеріалах справи доказів наявності вини у сторін правочинів з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 щодо правового застосування приписів ст. 228 ЦК України) - є неправомірним.
Від ДП "НАЕК "Енергоатом" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в кому відповідач-1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Закритого акціонерного товариства «Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват"», а оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідач-1 зазначає, що:
- Міненерго здійснює керівництво енергетичною галуззю України, несе відповідальність за її розвиток і задоволення потреб споживачів у електричній та тепловій енергії, координує діяльність енергетичних компаній, об`єднань, підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління;
- зазначення в установчому документі відповідача-1 Кабінету Міністрів України як суб`єкта управління державним підприємством (на що посилається апелянт), жодним чином не спроможне нівелювати повноваження Мінеренго вживати процесуальних дій, спрямованих на захист інтересів держави у сфері енергетичної безпеки;
- зміна кредитора у конкретному зобов`язанні не наділяє нового кредитора статусом «сторони основаного договору»  та не позбавляє такого статусу первісного кредитора, який залишається стороною цього договору. Тому третя особа-1 не є стороною оспорюваного договору, незважаючи на те, що вона є кредитором у окремому зобов`язанні, що виникало на підставі договору;
- посилання апелянта на правову позицію із застосування приписів ст. 228 ЦК України не може враховуватись, оскільки спірні правовідносини регулюються положеннями ЦК Української РСР.
Від відповідача-1 надійшла заява про повернення без розгляду заяви відповідача-2 про застосування строків позовної давності.
31.07.2023 відповідачем-2 подана заява про застосування строків позовної давності.
25.08.2023 від відповідача-2 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить поновити строк на подання відзиву; апеляційну скаргу третьої особи-1 задовольнити; у разі відмови в задоволенні апеляційної скарги, - застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 
Протокольною ухвалою від 28.08.2023 залишено без розгляду поданий відзив, оскільки наведені на його обґрунтування причини пропуску встановленого судом процесуального строку не можуть бути визнані поважними у зв`язку з наявністю в матеріалах справи доказів отримання судової кореспонденції, надісланої на адресу сторони.
Третя особа-2 не скористалась наданим їй процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу або інші письмові пояснення, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.  
Від третьої особи-3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому даний учасник справи просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги третьої особи-1, а оскаржуване рішення залишити без змін. 
Третя особа-3 у відзиві зазначає:
- ДП "НАЕК "Енергоатом", будучи самостійним суб`єктом господарювання, є створеним державою в особі компетентного органу державної влади з метою задоволення суспільних потреб в електроенергетиці, цифровий показник виконання якої у межах 55%-70% щорічно;
- твердження апелянта про те, що відповідач-1 є самостійним господарюючим суб`єктом, у зв`язку з чим відсутні підстави для ствердження про порушення інтересів держави та суспільства у спірних правовідносинах є однобоким, оскільки зроблене без урахування мети створення, покладених завдань та стратегічного значення підприємства у сфері енергетики, а також наслідків для суспільства та держави в цілому, які може мати економічно необґрунтоване та безвідповідальне розпорядження підприємством коштів у процесі здійснення підприємницької діяльності;
- укладення спірних договорів на умовах сплати за користування залученими коштами у розмірі, що в 46 разів більше суми самих запозичених коштів, фактично є нічим іншим як протиправними діями проти державної власності, яка по своїй суті є власністю українського народу, а тому також порушує інтереси держави і суспільства;
- позов про визнання недійсним договору подається заінтересованою особою до сторін оспорюваного правочину, проте третя особа-1 є лише кредитором у окремому зобов`язанні, що виникло на підставі договору, та не є його стороною;
- відсутність вироку суду у кримінальній справі, на яку посилається апелянт, не перешкоджає кваліфікації спірних угод як таких, що вчинені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства згідно ст. 49 ЦК Української РСР.
30.08.2023 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/18017/21 та невідкладно надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи №910/18017/21. Копію ухвали надіслано до Господарського суду міста Києва. 
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2023 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали останній має право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.
Через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази сплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 поновлено Закритому акціонерному товариству «Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват"» пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/18017/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою третьої особи-1 на оскаржуване судове рішення. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 31.07.2023; явку учасників справи визнано не обов`язковою. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 24.07.2023. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 24.07.2023. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/18017/21 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку.
Розгляд справи згідно ухвали суду від 31.07.2023 відкладався на 28.08.2023, а в судовому засіданні 28.08.2023 оголошено перерву до 30.08.2023.

Розгляд клопотань 

31.07.2023 від відповідача-2 надійшла заява про застосування строків позовної давності, неможливість подання якої в суді першої інстанції обґрунтовує посиланням на те, що про розгляд справи сторона не була повідомлена у зв`язку з направленням судової кореспонденції за невірною адресою.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, встановила, що судом першої інстанції здійснювалось надіслання поштової кореспонденції на адресу відповідача-2 наявною в матеріалах справи. Будь-яких заяв щодо зміни адреси місцезнаходження сторони до суду не подавалось.
Згідно наявних в матеріалах справи витягів з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження міжнародного поштового пересилання за надісланою на адресу відповідача-2 03.10.2022, 28.11.2022 адресату було вручено рекомендовані листи з ухвалами суду. 
Водночас, в суді апеляційної інстанції відповідач-2 стверджує, що адреса місцезнаходження юридичної особи інша. Однак, з огляду на ненадання заявником доказів того, що на час надіслання судом першої інстанції поштової кореспонденції адреса Фірми вже була змінена та сторона не могла бути повідомлена згідно наведених вище доказів, колегія не вбачає наявності правових підстав для прийняття до розгляду поданої відповідачем-2 заяви про застосування строків позовної даності на стадії апеляційного перегляду справи.  
Крім того заява відповідача-2 надіслана суду на електронну пошту без кваліфікованого електронного підпису, а також до її матеріалів не було долучено доказів правосуб`єктності юридичної особи відповідача-2 за відповідним іноземним законом.

Явка представників учасників справи

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні 30.08.2023 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Представники позивача, відповідача-1 та третьої особи-3 в судовому засіданні 30.08.2023 заперечили проти доводів апелянта та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.
В судове засідання представники відповідача-2 та третьої особи-2 не з`явились, про час та місце судового засідання  належним чином повідомлялись у відповідності до ст.  120, 242 ГПК України про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, зокрема залучені поштові повідомлення. Також, колегія враховує поданий 25.08.2023 відповідачем-2 відзив на апеляційну скаргу, що свідчить про його обізнаність щодо розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Третя особа-2 судову кореспонденцію Північного апеляційного господарського суду не отримував, ухвали суду, які були надіслані за його юридичною адресою повернуті на адресу суду.
Додатково, на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про розгляд справи, зокрема про оголошення в судовому засіданні суду перерви до 30.08.2023.
Враховуючи вимоги статей 120, 242 ГПК України, а також вищенаведене, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. 
Враховуючи викладене, судом апеляційної інстанції були здійснені всі необхідні заходи щодо повідомлення відповідача-2 та третьої особи-2 про розгляд справи, відтак, останні вважаються такими, що повідомлялись належним чином.
При цьому, суд апеляційної інстанції також звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішеннях у справі "Пономарьов проти України" та у справі "В`ячеслав Корчагін проти Росії", згідно з якою сторони в розумні "інтервали часу" мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. 
Тому процесуальна бездіяльність відповідача-2 та третьої особи-2 не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.
За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,  враховуючи те, що явка представників сторін та третіх осіб обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача-2 та третьої особи-2, які належним чином повідомлялись про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників сторін та третіх осіб, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.12.1996 між Відкритим акціонерним товариством "ТВЕЛ" (продавець) та Рівненською АЕС (покупець) у відповідності з угодою між Урядом Російської Федерації та Урядом України про науково-технічне та економічне співробітництво в області атомної енергетики від 14.01.1993 було укладено Контракт №21-06/1820, в рамках якого встановлена відповідальність та взаємні зобов`язання продавця та покупця відносно поставки, якості при виготовленні та експлуатації продукції, що поставляється, транспортування, фізичного захисту, взаєморозрахунків та відшкодування можливих збитків, якщо такі виникнуть, внаслідок здійснення поставок в Україну ядерного палива для реакторів ВВЕР-440 Рівненської АЕС.
Так продавець, зокрема, зобов`язався поставити покупцю ядерне паливо у відповідності з технічними умовами ТУ 95.598-79 (444.00.000 ТУ), які дозволяють експлуатувати його у складі активних зон реакторів на проектному рівні потужності протягом строку служби.
У відповідності до п.6.4 та п. 6.5 § 6 "Умови розрахунків" укладеного контракту покупець перераховує аванс за поставлену продукцію в розмірі 50 % вартості поставки продукції не пізніше 15 банківських днів до останнього дня кварталу і місяця поставки, частину вартості продукції, яка залишилась, покупець сплачує протягом 30 календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі ядерного палива.
Даний Контракт вступає в силу з дня підписання і діє до 31.12.2007 та автоматично продовжується на наступний рік, якщо ні одна із сторін не заявить про його зупинення не пізніше, ніж за один рік до закінчення терміну його дії.
24.11.1997 між Державним підприємством "Рівненська АЕС" та Фірмою AVIS TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп - далі Фірма "Евіс") було укладено договір №1331, предметом якого передбачено, що Фірма "Евіс" приймає на себе зобов`язання за дорученням підприємства, від його імені та за його рахунок (і/або за свій рахунок з наступною компенсацією) укладати угоди та інші юридичні дії для забезпечення зовнішньоекономічних операцій підприємства, пов`язаних з договірними відносинами на території Російської Федерації, а підприємство наділяє Фірму "Евіс" відповідними повноваженнями, приймає від нього виконане за дорученням та оплачує її послуги.
Відповідно до п. 1.3 Договору №1331 будь-яке доручення, надане Фірмі "Евіс" за цим договором, оформлюється додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною Договору.
На підставі умов Договору №1331 02.03.1998 між відокремленим структурним підрозділом "Рівненська АЕС" Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" (правонаступник ДП "Рівненська АЕС") та Фірмою "Евіс" було укладено додаткову угоду №1 до Договору №1331 (надалі - "Додаткова угода №1"), якою ДП "НАЕК "Енергоатом" доручило Фірмі "Евіс", а остання прийняла на себе по графіку 4-го кварталу 1997 року згідно Контракту №21-06/1820 від 31.12.1996 і додаткової угоди №2 від 31.01.1998 до нього.
Згідно із п. 2.2 Додаткової угоди №1 Фірма "Евіс" прийняла обов`язок провести розрахунки згідно графіку платежів, обумовлених у Контракті №21-06/1820 від 31.12.1996 та доповненнях до нього.
Пунктом 3.2 Додаткової угоди №1 встановлено, що Фірма "Евіс" забезпечить оплату постачання на Рівненську АЕС свіжого ядерного палива шляхом фінансування поставки в порядку надання ДП "НАЕК "Енергоатом" товарного кредиту, умови якого викладено в п.п. 3.2.1-3.2.4.
27.03.1998 між Фірмою "Евіс" та AC ENERGY HOLDING L.L.C., LTD (далі - ТОВ "Енерджи") була укладена угода про відступлення права вимоги за Договором №1331 та Додатковій угоді №1, згідно якої ТОВ "Енерджи" прийняло на себе право вимоги та стало кредитором за Договором №1331 та Додатковій угоді №1, у зв`язку з чим на ТОВ "Енерджи" було покладено обов`язок проведення розрахунків з поставки свіжого ядерного палива та комплектуючих на суму 14 535 470,50 доларів США за Контрактом №21-06/1820 від 31.12.1996.
Угодою №1 від 19.05.1998 про проведення розрахунків з оплати свіжого ядерного палива, що надійшло до ДП "НАЕК "Енергоатом" (ВП "Рівненська АЕС") за Контрактом №21-06/1820 від 31.12.1996 (надалі - "Угода №1"), укладеною між ДП "НАЕК "Енергоатом", відособленим структурним підрозділом "Рівненська АЕС", Фірмою "Евіс", ЗАТ СУАП з II "Укрелектроват", було передбачено, що ДП "НАЕК "Енергоатом" прийняла зобов`язання розрахуватися з Фірмою "Евіс" за Договором №1331, а в її п. 2 було змінено умови кредитування, визначені п.п. 3.2, 3.2.1-3.2.4 Додаткової угоди №1.
07.08.1998 між ДП "НАЕК "Енергоатом" та ТОВ "Енерджи" укладено угоду про внесення змін до Договору № 1331 від 24.11.1997, Додаткову угоду № 1 від 02.03.1998 та Угоду № 1 від 19.05.1998, згідно якої сторони у зв`язку із ліквідацією Рівненської АЕС, як юридичної особи, та включенням її в склад ДП "НАЕК "Енергоатом" в якості структурного підрозділу, а також у зв`язку з укладенням 27.03.1997 угоди про відступлення права вимоги за Договором №1331 та Додатковій угоді №1 вирішено внести зміни до преамбул вищенаведених договорів та угод щодо сторін таких правочинів. 
Листом ВАТ "ТВЕЛ" №42-10/3179 від 30.09.1998 ДП "НАЕК "Енергоатом" було повідомлене про те, що на розрахунковий рахунок ВАТ "ТВЕЛ" отримані грошові кошти в сумі 7 267 736,00 доларів США, платником є ТОВ "Енерджи", грошові кошти зараховані в оплату за поставлене паливо Рівненській АЕС.
Листом на адресу ТОВ "Енерджи" №4687/05 від 14.10.1998 ДП "НАЕК "Енергоатом" просило перерахувати грошові кошти в сумі 7 267 734,50 доларів США на рахунок ВАТ "ТВЕЛ" (постачальник по Контракту №21-06/1820 від 31.12.1996) за поставку другої частини свіжого ядерного палива і комплектуючих активної зони (118 касет), що були поставлені на Рівненську АЕС.
23.10.1998 ВАТ "ТВЕЛ" листом №42-10/3455 повідомило ДП "НАЕК "Енергоатом" про те, що на розрахунковий рахунок ВАТ "ТВЕЛ" перераховані грошові кошти в сумі 7  267  734,50  доларів США, платником є ТОВ "Енерджи", грошові кошти зараховані в оплату за поставлене паливо Рівненській АЕС.
Угодою №05/R від 01.11.2001 ТОВ "Енерджи" частково передало, а ЗАТ СУАП з II "Укрелектроват" прийняло право вимоги заборгованості від ДП "НАЕК "Енергоатом" за Договором №1331 на суму 500 000,00 доларів США, а згідно протоколу №1 від 01.12.2001 до вказаної угоди такі особи погодили, що у відступлені права входить право вимоги: погашення основної суми заборгованості у розмірі 500 000,00 доларів США; оплати суми компенсації, порядок нарахування якої визначений п. 2.1 Угоди №1, за відстрочку погашення заборгованості у розмірі 500 000,00 доларів США.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2011 у справі №18/113-53/81 за позовом ЗАТ СУАП з II "Укрелектроват" до ДП "НАЕК "Енергоатом" про стягнення 154  268  280,35 грн. позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з ДП "НАЕК "Енергоатом" на користь ЗАТ СУАП з II "Укрелектроват" 2 562 101,36 грн. основного боргу, 1  207  585,52 грн. курсової різниці при зміні валютних курсів, 118 209 236,00 грн. компенсації за відстрочення кінцевого розрахунку згідно з Договором №1331 і Додаткової угоди №1 та Угоди №1, 1 283 659,85 грн. три проценти річних від простроченої суми, 4 020 411,84 грн. комісійної винагороди згідно з договором доручення №1348А від 02.03.1998 і угодою №1 від 19.05.1998, 25 500,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 194,71 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
Спір у справі стосується законності Договору №1331 та внесених до нього змін згідно Додаткової угоди №1 та Угоди №1 в частині встановлення розміру належних до сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Оскільки спірні правочини укладені в 1997-1998 роках, тому правила про визнання недійсною угоди, як підставно зауважено місцевим господарським судом, мають визначатися відповідно до положень Цивільного кодексу Української РСР.
У частинах першій та другій статті 4 ЦК Української РСР визначено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал  і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно частини першої статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Статтею 151 ЦК Української РСР встановлено, що в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.
За змістом частини  першої статті 164 ЦК Української РСР виконання зобов`язання, що  виникло  з  договору,  може  бути покладене  в  цілому  або  в  частині  на  третю  особу,  якщо  це передбачено встановленими правилами, а так само якщо  третя  особа зв`язана з  однією  з  сторін  адміністративною  підлеглістю  або відповідним договором.
Згідно частини першої статті 374 ЦК Української РСР за  договором  позики  одна  сторона  (позикодавець)  передає другій  стороні  (позичальникові)  у  власність   (в    оперативне управління)  гроші  або  речі,  визначені  родовими  ознаками, а позичальник зобов`язується повернути  позикодавцеві  таку  ж  суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (що був чинним на час виникнення спірних правовідносин)  Кредит  - кошти та матеріальні цінності,  які надаються резидентами  або  нерезидентами  у  користування   юридичним   або фізичним  особам  на  визначений  строк  та  під  процент.  Кредит розподіляється на фінансовий кредит, товарний кредит та кредит під цінні папери, що засвідчують відносини позики:
Фінансовий кредит - кошти, які надаються банком - резидентом або нерезидентом, кваліфікованим як банківська установа  згідно із законодавством країни перебування нерезидента, або резидентами і нерезидентами,  які мають статус небанківських фінансових  установ,  згідно з відповідним законодавством у позику юридичній або фізичній особі на визначений  строк, для  цільового використання та під процент. Правила надання фінансових кредитів встановлюються Національним банком України  (стосовно  банківських кредитів), а також Кабінетом Міністрів  України  (стосовно небанківських фінансових організацій) відповідно до законодавства. 
Товарний кредит - товари,  які передаються резидентом або нерезидентом у  власність юридичним чи фізичним особам  на умовах  угоди, що передбачає відстрочення кінцевого розрахунку на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає  передання  права  власності  на товари (результати робіт,  послуг) покупцю  (замовнику) у  момент підписання  договору  або  в  момент фізичного  отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником),  незалежно від  часу погашення заборгованості.
Так, обґрунтовуючи звернення з позовними вимогами про визнання недійсними оспорюваних правочинів, позивач зазначає, що в їх умовах було встановлено проценту ставку за користування комерційним кредитом (до 180%), яка значно перевищувала як облікову ставку НБУ (35%), так і середньозважені процентні ставки за кредитами, виданими банками в той період (до 42%), що суперечить принципам добросовісності та розумності і спрямовано на необґрунтоване заволодіння державними коштами, а відтак, вказує на укладення таких правочинів з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства.
В контексті визначеної позивачем підстави позову судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами договору в п.п. 4.5, 4.6 Договору №1331 визначено, що у випадку виконання зобов`язання за даним договором і додаткових угод до нього з боку Фірма "Евіс" за рахунок власних (або залучених на стороні) засобів, то остання надає Рівненській АЕС товарний кредит на строк до повного погашення заборгованості, яка виникла перед Фірмою "Евіс". Проценти за користування комерційним кредитом розраховуються виходячи із умов - в році 360 днів. Рівненська АЕС виплачує Фірмі "Евіс" проценти за користування комерційним кредитом за наступною ставкою: перші 15 календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг) за ставкою 75% річних від суми заборгованості; з 16-го календарного дня до 30-го календарного дня з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг) за ставкою 100% річних від суми заборгованості; з 31-го до 61-го календарного дня з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг) за ставкою 130% річних від суми заборгованості; починаючи з 62-го календарного дня з моменту підписання акту виконаних робіт (наданих послуг) за ставкою і до повного погашення заборгованості за ставкою 180% річних від суми заборгованості.
Проаналізувавши означені положення договору, колегія суддів приходить до висновку, що за своїми змістом вказані умови вказують на виникнення між сторонами правовідносини з кредитування на придбання товару  (свіжого ядерного палива) та встановлюють обов`язок Рівненської АЕС сплачувати проценти за користування грошовими кошами за ставкою від 75% до 180% річних.
Водночас, як вірно встановлено місцевим господарським судом та не спростовано доводами апеляційної скарги, на момент укладення Договору №1331 облікова ставка Національного банку України, яка є орієнтиром на ринку залучення та розміщення грошових ресурсів в Україні, становила 35% річних, а згідно статистичної звітності Національного банку України щодо процентних ставок за наданими банками кредитами в 1997 році середньозваженою ставкою було значення у розмірі 49,1% річних.  
В подальшому, в умовах п.п. 3.2, 3.2.1 Додаткової угоди №1 відповідачі передбачили, що виходячи із даної додаткової угоди Фірма "Евіс" забезпечить поставку Рівненські АЕС свіжого ядерного палива шляхом фінансування поставки в порядку надання останній товарного кредиту на умовах, викладених в п.п. 4.5, 4.6 Договору №1331 з урахуванням умов протоколу розбіжностей, у зв`язку з чим встановили, що по факту надання товарного кредиту у вигляді фінансового супроводження поставки свіжого ядерного палива на Рівненську АЕС остання виплатить Фірмі "Евіс" проценти за користування товарним кредитом на наступних умовах: із розрахунку середньої на дату складення договору ставки (по Рівненській АЕС) кредитування, яка становить 60%. При цьому у пункті 3.5 Додаткової угоди №1 було визначено, що валюта платежу по даній додатковій угоді - долари США.
В той же час, станом на момент укладення Додаткової угоди №1 (березень 1998 року) облікова ставка Національного банку України становила 41% річних, а середньозваженою ставкою видачі кредитів банками України було значення у розмірі 48,9% річних для кредитів у гривні та 20,2% річних для кредитів в іноземній валюті.
За встановленого, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що за оспорюваними правочинами було визначено плату за користування наданих кредитних коштів у доларах США, що в три рази перевищувала середньозважену ставку видачі кредитів в іноземній валюті банками України в цей період.
Судом попередньої інстанції також цілком обґрунтовано було відхилені заперечення третьої особи-1 проти задоволення позову, які зводились до того, що сторонами згідно Угоди № 1 було внесено зміни в оспорюваний договір в частині зменшення розмірів процентної ставки за користування кредитом, що виключає підстави для ствердження про укладення правочинів з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. 
Так, зі змісту п.п. 2, 2.1, 2.2 Угоди №1 вбачається, що за надання відстрочки погашення заборгованості Фірмі "Евіс" виплачується компенсація, розмір якої розраховується наступним чином: за відстрочку на перші 20 календарних днів з моменту спливу строку розрахунку ДП "НАЕК "Енергоатом" перед Фірмою "Евіс" - 1,32% від суми заборгованості; за відстрочку з 21 по 50 календарний день - 4,32%; за відстрочку з 51 по 80 календарний день - 8,32%; з 81 дня і до повного погашення заборгованості (але в загальному строку не більше одного року) - 8,32% від суми заборгованості та пеня у розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сума компенсації за надану відстрочку виплачується ДП "НАЕК "Енергоатом" після повного погашення основної суми заборгованості, розмір якої визначається актом виконаних робіт (наданих послуг).
Отже, наведені положення Угоди № 1 фактично хоч і містять значно менший цифровий вираз відсотків за користування кредитними коштами, але, у зв`язку з відсутністю в формулюванні тексту умови слів «річні», вони не можуть бути розцінені як такі що відносяться до річної процентної ставки. Відтак, як слушно констатовано місцевим господарським судом, наявні підстави для застосування цієї ставки за кожен день прострочення.
На підтвердження цих висновків додатково також свідчить предмет заявлених ЗАТ СУАП з II "Укрелектроват" позовних вимог у справі №18/113-53/81, у якій рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2011, зокрема, було стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» 118 209 236,00 грн компенсації за відстрочення кінцевого розрахунку згідно з Договором №1331, Додаткової угоди №1 від 02.03.1998 та Угоди №1. Вказана сума компенсації могла мати такий грошовий вираз лише при застосуванні порядку обрахунку процентів за користування коштами саме за кожен день відстрочки. 
В контексті встановленого, колегія вважає вірним висновок суду попередньої інстанції про те, що в умовах п. 2.1 Угоди №1 було погоджено ставку плати процентів за користування кредитом у розмірі від 1,32% до 8,32% в день, що відповідно складає від 481,8% до 3 036,8% річних та в десятки разів перевищували середньозважену ставку видачі кредитів в іноземній валюті банками України в цей період. Аргументація апеляційної скарги не містить жодних доводів в спростування вищенаведених висновків суду.
Таким чином внесення Угодою № 1 змін до порядку розрахунку компенсації за користування товарним кредитом фактично призвело не до виправлення ситуації із встановлення у попередніх редакціях умов договору економічно необґрунтованих процентів, як помилково стверджує третя особа-1, а навпаки, зумовило настання для зобов`язаної сторони ще більш обтяжуючих економічних наслідків. 
За таких обставин, місцевим господарським судом правомірно було визнано обґрунтованими доводи позивача про те, що встановлені в п. 4.6 Договору №1331, п. 3.2.1 Додаткової угоди №1 та п.п. 2, 2.1 Угоди №1 процентні ставки за користування наданим Рівненській АЕС комерційним кредитом є надзвичайно завищеними порівняно із звичайними процентними ставками за виданими кредитами (в т.ч. в іноземній валюті), що діяли у банківській системі України у той період, що безумовно не відповідає принципам розумності та доцільності вчинення таких дій, а тим більше ставить під сумнів економічну доцільність та необхідність взяття державним підприємством на себе таких обтяжливих зобов`язань.
Відповідно до статті 49 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою,  завідомо  суперечною  інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при  наявності умислу  у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами  - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход  держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у  однієї  з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" №3 від 28.04.1978 (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст. 49 ЦК Української РСР судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян, інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу.
Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети.
Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вона (вони), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження (п. 11 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням угод недійсними» № 02-5/111).
У законодавстві відсутні визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства". Законодавство не містить ні орієнтованого переліку сфер, де існують ці державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення.
Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді певною мірою конкретизував, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
У наукових працях зазначається, що поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Так, з метою поліпшення енергопостачання народного господарства  і населення, завершення ринкових перетворень в електроенергетиці  та підвищення ефективності функціонування  атомних  електростанцій  в умовах впровадження  енергоринку  та  більш  чіткого  розмежування господарських функцій Кабінет Міністрів України постановив Державному комітетові по використанню ядерної  енергії  за погодженням з Міністерством економіки та Антимонопольним комітетом до 1 грудня 1996 р. створити на базі майна атомних  електростанцій та їх  інфраструктур  державне  підприємство  "Національна  атомна енергогенеруюча  компанія   "Енергоатом" з покладенням на неї функцій експлуатуючої організації, частину яких у перехідний період вона делегує атомним електростанціям (постанова КМУ від 17.10.1996 № 1268).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що у відповідності до п. 9 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом», в редакції 1996 року, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Кабінет Міністрів України (далі - суб`єкт управління).
Згідно п. 6 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» утворено з метою виробництва електричної енергії, забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності робот атомних електростанцій, безпеки під час будівництва, введення в експлуатацію та зняття з експлуатації ядерних установок, безперебійного енергопостачання суб`єктів господарювання та населення, а також у межах своєї компетенції забезпечення постійної готовності України до швидких ефективних дій у разі виникнення аварій на підприємствах атомної енергетики, радіаційних аварій у промисловості, дотримання вимог ядерного законодавства, норм та правил з ядерної та радіаційної безпеки.
За змістом постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.1996 № 1268 завданнями ДП «НАЕК «Енергоатом» є безпечне виробництво електроенергії, підвищення рівня безпеки діючих енергоблоків АЕС та продовження терміну їх експлуатації, будівництво енергоблоків АЕС та зняття їх з експлуатації, придбання свіжого і вивезення відпрацьованого ядерного палива, створення національної інфраструктури поводження з опроміненим ядерним паливом, фізичний захист ядерних установок та ядерних матеріалів, підготовка і підвищення кваліфікації персоналу, вирішення соціальних питань працівників тощо.
Згідно з п. п. 18, 20 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Підприємство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном відповідно до законодавства та цього Статуту. Джерелами формування майна підприємства, зокрема, є державне майно, передане підприємству суб`єктом управління. 
У відповідності до загальнодоступних джерел інформації Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» є експлуатуючою організацією (оператором) чотирьох діючих атомних електростанцій України та одним з найбільших підприємств електроенергетичної галузі країни. ДП «НАЕК «Енергоатом» відноситься до стратегічних промислових підприємств держави, так як здійснює забезпечення близько 55% / 70 % потреб України в електроенергії.
З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що укладення оспорюваних правочинів на вкрай невигідних умовах в частині визначення необґрунтовано завищених процентних ставок за користування кредитними коштами в порівняні з тими, що мали місце на ринку залучення та розміщення грошових ресурсів в Україні в цей же період свідчить про їх вчинення на шкоду статутним цілям відповідача-1 та інтересам держави як власника майна.
При цьому на момент вчинення спірних правочинів за означених умов сторонам не могло бути не відомо про економічну необґрунтованість розміру цих процентів, а відтак вони повинні були усвідомлювати, що наслідки їх укладення зумовлять надмірне фінансове навантаження на державне підприємство стратегічного значення і може слугувати загрозою блокування діяльності ДП "НАЕК "Енергоатом", зокрема, в забезпеченні електропостачання України, що є одним із найважливіших сферах життєдіяльності українського народу і суспільства. Однак, всупереч зазначеному, сторони не відмовилися від наміру укласти спірні правочини на відповідних умовах, а тому, допускали настання протиправних фінасовообтяжуючих наслідків для підприємства, що свідчить про наявність умислу в їхніх діях.
Також судом першої інстанції вірно було зазначено, що відсутність в матеріалах справи доказів неможливості отримання Рівненською АЕС відповідного кредитування від національних банків у спірний період, може вказувати на умисність таких дій - обтяження себе зобов`язаннями по платі за користування залученими коштами у розмірі, що в 46 разів більше суми самих запозичених коштів.
Отже вчинення оспорюваних правочинів на означених умовах не просто суперечило самим лише правовим засадам здійснення підприємницької діяльності суб`єктом господарювання, але й нівелювало мету, покладену державою в основу створення ДП "НАЕК "Енергоатом", адже могло призвести до унеможливлення задоволення потреб споживачів у електричній енергії та загрожувало енергетичній безпеці держави в цілому, враховуючи стратегічне значення підприємства у галузі енергетики України.
Підсумовуючи зазначене вище, судова колегія погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що викладені в п. 4.6 Договору №1331, п. 3.2.1 Додаткової угоди №1 та п.п. 2, 2.1 Угоди № 1 умови правочину кредитування явно свідчать про їх укладення з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, що є підставою для визнання їх недійсними у відповідності до статті 49 Цивільного кодексу УРСР. 
Доводи апелянта про те, що ДП «НАЕК «Енергоатом» є комерційним господарюючим суб`єктом, а держава та суб`єкт управління не несуть відповідальності за зобов`язаннями підприємства, визнаються судом неспроможними, оскільки не спростовують встановлених судом обставин вчинення оспорюваних правочинів в частині названих умовах з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. При цьому застосування правового механізму, унормованого приписами ст. 49 ЦК Української РСР, не поставлено в залежність від встановлення факту здійснення фінансування підприємства за рахунок державного бюджету.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що третя особа-1, зазначаючи в суді про належність відповідача-1 до самостійного господарюючого суб`єкта, неодноразово зверталась до Кабінету Міністрів України з листами щодо сприяння в питаннях погашення заборгованості за Договором №1331 та додатковими угодами.   
Відносно посилань апелянта на викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 правову позицію щодо застосування норми права (ст.228 ЦК України) колегія зазначає, що відповідні висновки не є релевантними до спірних правовідносин. Відтак аргументація апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи вироку суду, як необхідної передумови для визнання правочину недійсним на підставі ст. 49  ЦК Української РСР, - відхиляється за необґрунтованості.
Питання, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, на думку суду, в рамках вирішення цього спору може також доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом.
Оскільки визначена в позові позивачем інша підстава недійсності спірних правочинів не знайшла підтвердження матеріалами справи, колегія суддів визнає вірним висновок місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог. 

Щодо порушених прав та інтересів позивача

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (пункт 5.6. постанови Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі №  910/18962/20).
Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений положеннями статті 15 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Отже правом оспорювати правочин наділено не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, які не є його сторонами, при цьому, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи". 
Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (див. правові висновки,  викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17).
Позивач звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача (див. правовий висновок у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).
Також колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, де зазначено, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
У цьому випадку важливим є врахування, що звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.
Колегія суддів зазначає, що таке правозастосування при визначенні наявності/відсутності порушеного права, законного інтересу заінтересованої особи, яка звернулась до суду з позовом про визнання договору недійсним, стороною якого вона не є, є універсальним та послідовним у правозастосуванні, що підтверджується вищевказаними правовими висновками.
Матеріалами справи підтверджується, що позов про визнання недійсними правочинів подано особою, яка не є його стороною, а саме - Міністерством енергетики України. Обґрунтовуючи звернення з позовом, Міненерго зазначає, що оскільки під час укладення оспорюваних правочинів були порушені приписи Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом», і ця оспорювана угода завдає значної шкоди відповідачу-1 як державному підприємству - оператору чотирьох діючих атомних електростанцій України, які забезпечують близько 55% / 70 % потреб України в електроенергії, позивач є заінтересованою особою їх оскаржити.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.1996 № 1268 «Про створення Національної атомної енергогенеруючої компанії «Енергоатом»» Державним комітетом по використанню ядерної енергії (наказ від 18.11.1996 № 519) за погодженням з Міністерством економіки та Антимонопольним комітетом на базі майна чотирьох атомних електростанцій та їх інфраструктур створено ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з покладенням на підприємство функцій експлуатуючої організації.
У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» від 04.03.2015 № 83  ДП «НАЕК «Енергоатом» включено до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Отже, ДП «НАЕК «Енергоатом», будучи самостійним суб`єктом господарювання, є створеним державою в особі компетентного органу державної влади з метою задоволення суспільних потреб в електроенергії, цифровий показник виконання якої коливається у межах 55% - 70% щорічно.
Указом Президента України № 388/97 від 06.05.1997 «Про утворення Міністерства енергетики України» постановлено на базі Державного комітету України по використанню ядерної енергії та Міністерства енергетики та електрифікації України, що ліквідуються, утворити Міністерство енергетики України.
Міністерство енергетики України є правонаступником прав і обов`язків ліквідованих Міністерства енергетики та електрифікації України та Державного комітету України по використанню ядерної енергії (абзац 2 пункту 1 названого Указу). 
Відповідно до п. 2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» № 8-92 від 15.12.1992 (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваних правочинів) Міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади відповідно до покладених на  них повноважень затверджують статути (положення) підприємств, контролюють їх дотримання та приймають рішення у зв`язку  з  порушенням  статутів (положень).
Згідно з п. 1 Положення про Міністерство енергетики України, затвердженого Указом Президента України № 1320/97 від 01.12.1997 (чинне на момент укладання спірних угод), Міністерство енергетики України (далі - Міненерго України) є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення у життя державної політики з питань   виробництва, передачі і постачання електричної та теплової енергії, атомної промисловості, здійснює заходи щодо їх дальшого розвитку, сприяє структурній перебудові енергетичної галузі, виконує функції державного управління у сфері використання ядерної енергії, створення ядерно-паливного циклу, а також поводження з радіоактивними відходами до передачі їх на захоронення.
Міненерго України здійснює керівництво енергетичною галуззю України, несе відповідальність за її розвиток і задоволення потреб споживачів у електричній і тепловій енергії, координує діяльність енергетичних компаній, об`єднань, підприємств, установ і організацій (далі - підприємства), що належать до сфери його управління.
Пунктом 1 Положення про Міністерство енергетики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 507 (чинне станом на час звернення позивача з позовом), визначено, що Міністерство енергетики України (Міненерго) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Міненерго є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який, зокрема, забезпечує:
- формування та реалізацію державної політики в електроенергетичному, ядерно- промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному, нафтогазовому та нафтогазопереробному комплексі (далі - паливно-енергетичний комплекс);
- формування та реалізацію державної політики у сфері відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів газового палива та у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики і теплопостачання.
Основними завданнями Міненерго є: 1) забезпечення формування та реалізація державної політики у паливно- енергетичному комплексі; 2) забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів газового палива; 3) забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері нагляду (контролю) у галузях електроенергетики та теплопостачання; 4) здійснення державного управління у сфері використання ядерної енергії та радіаційної безпеки; 5) забезпечення збільшення частки відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів газового палива в енергетичному балансі України (пункт 3 названого Положення).
Таким чином, як на час укладення оспорюваних правочинів за означуваних умов, так і на час пред`явлення Міненерго позову у цій справі, позивач є центральним органом виконавчої влади, що формує та реалізує державну політику у сфері паливно-енергетичного комплексу та здійснює керівництво енергетичною галуззю, в т.ч. контролює дотримання положень статутних документів державними підприємства відповідної галузі.  
Відтак, укладення спірних правочинів на умовах, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства, та, відповідно, наслідки їх виконання, ставить під загрозу можливість подальшої законної реалізації Міністерством енергетики України своїх основних завдань та функцій в сфері паливно-енергетичного комплексу. Адже економічно необґрунтоване обтяження державного підприємства, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, може призвести до унеможливлення задоволення потреб споживачів у електричній енергії в країні в цілому, відповідальність за що покладено на позивача як центральний орган виконавчої влади.
Наведене, на переконання колегії суддів, дає підстави для висновку, що Міненерго наділений повноваженням на захист охоронюваних прав та законних інтересів Українського народу в межах спірних правовідносин шляхом пред`явлення позову про визнання недійсними цих угод.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що зазначення в установчому документі ДП «НАЕК «Енергоатом» Кабінету Міністрів України, як суб`єкта управління підприємства (на що посилається апелянт), жодним чином не спроможне нівелювати повноваження Міненерго, як компетентного органу у відповідній сфері, вживати процесуальних дій, спрямованих па захист інтересів держави чи суспільства у сфері енергетичної безпеки, у тому числі, і шляхом оскарження відповідних правочинів, укладених з метою, яка завідомо суперечить інтересам останніх у вказаній галузі. Отже доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються за їх необґрунтованості.

Щодо доводів апелянта про порушення норм процесуального закону

Звертаючись з апеляційною скаргою, Закрите акціонерне товариство «Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват"» зазначає, що неправомірне ненадання товариству статусу співвідповідача (сторони у справі) позбавило його можливості реалізувати усі права, що наданні процесуальним законом стороні у справі, а саме право подати заяву про застосування строків позовної давності.
Відповідно до частин 1- 3 статті 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Таким чином, за змістом норм господарського процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності господарського судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Можливість залучення до участі у справі відповідача/співвідповідача в апеляційного суду також відсутня. Суд під час розгляду справи повинен вирішувати спір, виходячи зі складу сторін, які визначені позивачем, і не вправі зі своєї ініціативи без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 925/440/18).
Колегія суддів звертає увагу на те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Зокрема, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 670/23/18, від 10.09.2021 у справі №909/207/20).
Як вбачається з матеріалів справи сторонами спірного Договору №1331 є ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"    та Фірма AVIS TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп). В подальшому, Фірмою AVIS TRADING GROUP, LLC (Евіс Трейдінг Груп) згідно угоди про відступлення права вимоги було переведено обов`язки з оплати поставленого товару на  AC ENERGY HOLDING L.L.C., LTD (далі - ТОВ "Енерджи"). В свою чергу, ТОВ "Енерджи" згідно угоди №05/R від 01.11.2001 також здійснило часткове відступлення право вимоги за Договором №1331 апелянту. 
Отже в межах спірних правовідносин відбувалась зміна (доповнення) кредиторів у зобов`язанні, але внесення відповідних змін щодо найменування сторін Договору №1331, зокрема, через набуття апелянтом права вимоги в частині відступленої суми зобов`язання, сторонами правочину не здійснювалось. Тобто апелянт фактично статусу сторони договору не набув. Втім набуття третьою особою-1 права вимоги за окремим зобов`язанням згідно  Договору  №1331 зумовлює виникнення обставин того, що оскаржуване рішення також здійснює визначення процедури по нарахуванню відсотків за користування позичковими коштами і на суму відступленої апелянту права вимоги. 
В сенсі зазначеного слід констатувати, що неприйняття судом заяви про застосування строків позовної давності, поданої третьою особою-1 як кредитором у зобов`язанні, з мотивів відсутності у останньої статусу сторони спору є помилковим. Тому задля виправлення допущеної судом першої інстанції помилки перегляд справи в апеляційному порядку підлягає здійсненню з урахуванням викладеної третьою особою-1 заяви про пропуск позивачем строку позовної давності.
Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.
Згідно ст. 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого  права.  Винятки  з цього правила, а також  підстави  зупинення  і  перериву  перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу  РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
Позивач в додаткових пояснення до суду першої інстанції зазначав про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позивач дізнався про породжені оскаржуваними правочинами наслідки виключно з листа ДП "НАЕК "Енергоатом" від 15.09.2021 №01-14418/10-вих.
В той же час, на спростування вищенаведених доводів позивача третя особа-1 в клопотанні про долучення доказів зазначала, що про оскаржувані договори позивачу було відомо починаючи з жовтня 2000 року. В підтвердження чого надає супровідний лист Першого заступника Міністра палива та енергетики України про скерування за належністю листа ЗАТ «Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват"» № 98 від 09.10.2000 щодо сприяння в питаннях погашення ДП "НАЕК "Енергоатом" заборгованості перед ТОВ "Енерджи" (AC ENERGY HOLDING L.L.C., LTD).
Враховуючи, що право на позов у Міненерго виникло починаючи з жовтня 2000 року, то у вирішенні питання про застосування строку позовної давності у даному випадку слід керуватися положеннями ЦК Української РСР.
Так, відповідно до ст. 71 названого Кодексу загальний строк для захисту права за  позовом  особи,  право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.  
Згідно ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або  третейський суд визнає  поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
В п. 3.3 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням угод недійсними» № 02-5/111 від 12.03.99 визначено, що недійсні  угоди,  як  правило,  не породжують для сторін прав та обов`язків,  тому до вимог про визнання  недійсними  таких угод  строки позовної давності не застосовуються. Однак необхідно мати на увазі,  що до вимог  про  визнання  недійсними  угод,  які можуть  бути  визнані  такими лише за позовами осіб,  зазначених у статтях 56 і 57 Цивільного кодексу Української РСР,  діють загальні  правила  щодо строку позовної давності, оскільки спеціальних правил стосовно цих випадків законодавство не передбачає.
Виходячи із вищенаведених роз`яснень щодо аспектів застосування норм ЦК Української РСР, колегія суддів приходить до висновку, що на вимоги про визнання недійсними угод вчинених з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства (ст. 49 ЦК Української РСР) строк позовної давності не поширюється. Отже підстави для застосування наслідків пропуску строків позовної даності, що унормовані ст. 80 ЦК Української РСР, відсутні, а порушене право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, підлягає захисту.
Оскільки виправлені апеляційною інстанцією порушення норм процесуального закону, що були допущені судом під час вирішення цього спору, не вплинули на вірність прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. Позаяк не всі порушення норм процесуального законодавства є такими підставами в розумінні приписів ст. 277 ГПК України.
Поряд з цим судова колегія звертає увагу на те, що третьою особою-1 як учасником справи було в повній мірі реалізовані надані йому законом процесуальні права, зокрема щодо оскарження рішення суду, подання письмових пояснень, заперечень, клопотань, а також інших заяв з процесуальних питань. Отже порушень принципів змагальності при розгляді цієї справи Судом не встановлено.
На доводи апелянта про те, що суд першої інстанції в порушення принципів диспозитивності вийшов за межі позовних вимог колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Зі змісту позовної заяви слідує, що позивачем в прохальній її частині викладено вимоги про визнання недійсним договору №1331 від 24.11.1997, який укладений між Державним підприємством "Рівненська АЕС" та фірмою AVIS TRADING LLC (Евіс Трейдінг Груп) та визнання недійсною додаткову угоду №1 від 02.03.1998 до договору №1331 від 24.11.1997, укладену між Відокремленим підрозділом "Рівненська АЕС" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та фірмою AVIS TRADING LLC (Евіс Трейдінг Груп).
22.11.2022 через відділ діловодства суду позивачем було подано письмові пояснення, в яких сторона просила визнати недійсним Договір №1331 від 24.11.1997 та додаткову угоду №1 від 02.03.1998 до нього в редакції пунктів 2, 2.1 Угоди №1 від 19.05.1998 про проведення розрахунків по оплаті свіжого ядерного палива, яке надійшло НАЕК "Енергоатом" (відокремлений структурний підрозділ "Рівненська АЕС") за контрактом №21-06/1820 від 31.12.1996, укладеної між НАЕК "Енергоатом", відокремленим структурним підрозділом "Рівненська АЕС", Фірмою "Евіс" та ЗАТ "Укрелектроват".
Проаналізувавши означені письмові пояснення позивача, місцевий господарський суд цілком обґрунтовано оцінив їх заяву про зміну предмету позову, оскільки первісно заявлені позовні вимоги були доповнені новою позовною вимогою про визнання недійсними пунктів 2, 2.1 Угоди №1 від 19.05.1998.
Крім того, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що в позові Міненерго визначено дві підстави для визнання спірних правочинів недійсними, а саме укладення їх за відсутності необхідного обсягу повноважень в особи, яка їх підписала від імені відповідача-1 (ст. 48 ЦК Української РСР) та з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства (ст. 49 ЦК Української РСР). При чому, обґрунтування останньої підстави позову зводяться до оскарження правочинів в частині порядку погашення підприємством заборгованості та встановлення економічно необґрунтованих ставок за користування позичковими коштами.
В контексті вищенаведеного, судова колегія відхиляє необґрунтовані доводи апелянта щодо порушення судом принципу диспозитивності, оскільки місцевий господарський суд вірно розцінив подані позивачем додаткові пояснення та з дотриманням норм процесуального закону в цій частині здійснив подальший розгляд справи по суті заявлених вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За встановлених обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/18017/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих та достатніх аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.  
Апеляційна скарга Закритого акціонерного товариства «Спільне українсько-американське підприємство з іноземними інвестиціями "Укрелектроват"» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/18017/21 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до    ст. 129 ГПК України    та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на третю особу-1 (скаржника).

Керуючись Главою 1 Розділу ІV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2022 у справі №910/18017/21 залишити без змін.
Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано, - 15.09.2023.

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                С.О. Алданова