Постанова                                      
Іменем України                                 
 
15 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 569/20230/21
провадження № 61-4640св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Рівненська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2022 року у складі судді Тимощука О. Я. та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Рівненської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.
Позовна заява мотивована тим, що 26 червня 2014 року за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень були внесені відомості в ЄРДР за № 42014180000000069 за частиною третьою статті 368 КК України по факту вимагання слідчим Дубенського МВ УМВС України в Рівненській області неправомірної вигоди від ОСОБА_2 за не притягнення до кримінальної відповідальності.
З 27 червня 2014 року по 02 липня 2014 року відносно нього проводились негласні слідчі (розшукові) дії.
О 14 год. 55 хв. 01 липня 2014 року він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2014 року він був відсторонений від посади старшого слідчого відділу Дубенського МВ УМВС України в Рівненській області строком на 2 місяці до 04 вересня 2014 року.
Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області Ореховською К. Е. від 04 липня 2014 року стосовно нього було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 30 серпня 2014 року.
08 серпня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу стороні захисту до матеріалів досудового розслідування.
14 серпня 2014 року було затверджено обвинувальний акт стосовно та скеровано до Рівненького міського суду.
Під час підготовчого судового засідання 25 вересня 2014 року стосовно нього було обрано запобіжний захід - особисте зобов`язання з покладення процесуальних обов`язків строком до 23 листопада 2014 року.
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2019 року по справі № 569/14405/14-к, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 06 липня 2021 року та постановою Верховного суду від 19 січня 2022 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України та по суду його виправдано.
Таким чином, під слідством та судом ОСОБА_1 перебував з 01 липня 2014 року по 06 липня 2021 року, тобто повних 84 місяці.
Зазначав, що загальний розмір моральної шкоди, який йому був заподіяний незаконним затриманням слідчим, як підозрюваного у вчиненні злочину, незаконним обранням запобіжних заходів, незаконним порушенням щодо нього кримінальної справи за тяжким злочином, незаконним притягнення слідчим його до кримінальної відповідальності, незаконним врученням повідомлення про підозру та обвинувального акту, незаконним допитом слідчим його як підозрюваного та обвинуваченого, незаконним проведенням в ході розслідування кримінальної справи обшуку в його службовому кабінеті, особистого обшуку, незаконним відстороненням його від посади слідчого, незаконними численними викликами його в органи досудового розслідування в якості підозрюваного та в судові засідання в статусі обвинуваченого, незаконними допитами його судом як обвинуваченого, погіршенням фізичного та психологічного здоров`я, тривалого більше 7 років, порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя, призвели до погіршення його стану здоров`я як фізичного, так і психічного, призвели до погіршення стосунків з оточуючими, до погіршення його ділової репутації як слідчого, становить 10 мінімальних заробітних плат за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто 840 мінімальних заробітних плат на час винесення рішення судом, тобто станом на день подання позову в суд, а саме на жовтень 2021 року - 5 040 000  грн., яку просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 600 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду.
 
Враховуючи те, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом у період з 01 липня 2014 року (дата затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та оголошення підозри) по 06 липня 2021 року, тобто повних 84 місяці, тому на користь останнього підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 562 800 грн. При цьому суди, враховуючи засади розумності, поміркованості та справедливості, характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, дійшли висновку про наявність підстав для визнання розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, в сумі 600 000 грн.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У квітні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної казначейської служби України.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що законодавство України не передбачає підстав для зазначення у судовому рішенні про відшкодування шкоди Державою способу виконання такого рішення суду (способу стягнення коштів), даних про бюджетні рахунки та органу, що виконує судове рішення.
Також заявник посилається на те, що суди визначили розмір відшкодування шкоди в сумі 562 800 грн, проте безпідставно завищили суму до 600 000 грн.
Вказує, що розмір шкоди, стягнутої судами, не є співмірним завданій шкоді, не відповідає обставинам справи та не підтверджується доказами.
 
Відзиву на касаційну скаргу не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Із витягу з кримінального провадження № 42014180000000069 від 26 червня 2014 року вбачається, що 26 червня 2014 року були внесені відомості в ЄРДР за частиною третьою статті 368 КК України по факту вимагання ( ОСОБА_1 ) слідчим Дубенського МВ УМВС України в Рівненській області неправомірної вигоди від ОСОБА_2 за непритягнення до кримінальної відповідальності (а. с.11).
 
У повідомленні підозрюваному ОСОБА_1 про тимчасове обмеження конституційних прав під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 08 серпня 2014 року вказано, що 26 червня 2014 року слідчим суддею апеляційного суду винесено ухвалу про надання дозволу на проведення негласних слідчих дій з 27 червня 2014 року до 27 липня 2014 року включно. Також вказано, що 01 липня 2014 року прокурором винесено постанову про проведення негласної слідчої (розшукової) дії щодо ОСОБА_1 та контроль за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину тривалістю 26 днів (з 01 липня 2014 року по 26 липня 2014 року). Зазначено, що на виконання ухвали слідчого судді працівниками УСБУ в Рівненській області проведено відповідні негласні слідчі (розшукові) дії відносно ОСОБА_1 , за результатами яких складено відповідні протоколи, які долучено до матеріалів досудового розслідування кримінального провадження. 
02 липня 2014 року винесено постанови про припинення проведення щодо ОСОБА_1 слідчих (розшукових) дій (а. с.12).
 
Відповідно до протоколу про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 01 липня 2014 року, був затриманий ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підозрювався у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України. Місце роботи затриманого - старший слідчий Дубенського МВ УМВСУ в Рівненській області (а. с.13-14).
 
Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2014 року було відсторонено підозрюваного ОСОБА_1 від посади слідчого відділу Дубенського МВ УМВС України в Рівненській області, строком до 04 вересня 2014 року (а. с.15).
 
Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2014 року було застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 30 серпня 2014 року (а. с. 9-10).
 
Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2014 року було обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід - особисте зобов`язання (а. с. 8).
 
Із повідомлення слідчого в ОВС прокуратури Рівненської області про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 08 серпня 2014 року вбачається, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014180000000069 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, завершено, а зібрані під час досудового розслідування докази є достатніми для складання обвинувального акту (а. с. 16).
Із реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42014180000000069 вбачається, з 26 червня 2014 року по 13 серпня 2014 року проводились процесуальні дії під час досудового розслідування (а. с. 17).
 
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2019 року по справі № 569/14405/14-к, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 06 липня 2021 року та постановою Верховного Суду від 19 січня 2022 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України (а.с.24-31, 18-23,         73-76).
 
У виписці із медичної карти хворого ОСОБА_1 вказано, що останній перебував на стаціонарі з 03 лютого 2022 року по 15 лютого 2022 року із діагнозом, зокрема, гіпертонічна хвороба ІІ варіабельна за рівнем АТ, тривожно-депресивний розлад (а. с. 78).
 
У матеріалах справи також наявна медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій містяться записи щодо перебування останнім на прийомах у лікаря, зокрема, у кардіолога, невролога тощо (а. с. 79-85).
 
Із довідки Державного центру зайнятості від 02 лютого 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований як безробітний в Дубенській міськрайонній філії Рівненського обласного центру зайнятості з 22 вересня 2014 року по 01 жовтня 2015 року (а. с. 86).
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
 
Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
 
Пунктом 1 статті 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
 
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
 
Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом у період з 01 липня 2014 року (дата затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та оголошення підозри) по 06 липня 2021 року (дата постанови Волинського апеляційного суду, якою залишено без змін виправдувальний вирок Рівненського міського суду від 21 жовтня 2019 року).
 
Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 84 місяці.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги частково, дійшли обґрунтованого висновку, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 562 800 грн.
 
При цьому суди, враховуючи засади розумності, поміркованості та справедливості, характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв`язку з тривалим незаконним перебуванням під слідством та судом, дійшли правомірного висновку про наявність підстав для визнання розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, в сумі 600 000 грн.
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судами, є неспівмірним, відхиляються колегією суддів, оскільки, визначаючи розмір моральної шкоди, суди правомірно обраховували його мінімальний розмір відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тобто не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
При цьому, суди врахували обсяг душевних і психічних страждань позивача внаслідок його затримання та відсторонення від роботи протягом тривалого часу, загальну тривалість перебування під слідством та судом, докази, які наявні в матеріалах справи, й, відповідно, обґрунтовано збільшили розмір відшкодування моральної шкоди.
 
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, тому вимоги касаційної скарги щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, протиправно зазначив в резолютивній частині судового рішення орган, тобто ДКСУ, через який грошові кошти мають перераховуватись, відхиляються з огляду на таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
 
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
 
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
Державна казначейська служба України (Казначейство) у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів (пункт 2 Положення «Про Державну казначейську службу України», затверджений постановою Кабінету Міністрів Українивід 15 квітня 2015 року № 215).
 
Відповідно до пункту 3 вказаного Положення основними завданнями Казначейства є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, та зокрема, здійснення безспірного списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
 
З огляду на вказане та враховуючи, що у даній справі моральну шкоду та судові витрати стягнено з Державного бюджету України, суд відхиляє доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович