ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року 
м. Київ

справа № 640/7158/20
адміністративне провадження № К/9901/47602/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,
суддів: Данилевич Н. А., Радишевської О. Р.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року (суддя Маруліна Л. О.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року (суддя-доповідач Епель О.В., судді: Грибан І.О., Карпушова О.В.)
у справі № 640/7158/20
за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
У С Т А Н О В И В:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.
1. Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (далі - відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя у невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі № 826/17794/14;
- стягнути з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі №826/17794/14 за період з 14 вересня 2019 року по 31 січня 2020 року в розмірі           200 601,00 грн. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку з оскарженням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року, фактичне поновлення позивача відбулось лише 31 січня 2020 року, відповідно до наказу прокурора Автономної Республіки Крим від 31 січня 2020 року № 19к. Водночас, виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 856 491,36 грн, тобто, з дати незаконного звільнення 23 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення суду 13 вересня 2019 року. Однак з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року - час оскарження відповідачем рішення, позивачу не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Оскільки зазначене рішення суду не було виконано відповідачем негайно, позивач вважає наявними підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки виконання судового рішення.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя у невиплаті позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі № 826/17794/14;
- стягнуто з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі №826/17794/14 за період з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року у розмірі 65 830,08  грн;
- у задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що період з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року фактично є часом вимушеного прогулу позивача, за який він має право на отримання середнього заробітку.
При цьому, суд зазначив, що період затримки виконання рішення суду становить 94 дні, а його середньоденний заробіток за останні два місяці перед звільненням - 700,32 грн, тому він набув право на отримання 94х700,32 = 65 830,08  грн.
Разом з тим, суд зазначив, що до вказаного середньоденного заробітку позивача не підлягає застосуванню коефіцієнт коригування, передбачений пунктом 10 Порядку № 100, у зв`язку з підвищенням посадових окладів прокурорів, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №  1155 «Про умови оплати праці прокурорів». За висновком суду першої інстанції, пункт 10 Порядку №100 підлягає застосуванню при збереженні за працівником середнього заробітку, а не під час обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Крім того, суд вказав, що відповідні оклади можуть виплачуватись лише прокурорам, які переведені до Офісу Генерального прокурора за наслідками успішного проходження атестації або за результатами відкритого конкурсу, але позивач поновлений на посаді начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року  змінено, викладено абзац третій його резолютивної частини в редакції: «Стягнути з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі №826/17794/14 за період з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року у розмірі 66 530,40 грн (шістдесят шість тисяч п`ятсот сорок гривень та сорок копійок)».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року - залишено без змін.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції, виходячи з правових норм та обставин цієї справи, визначила правомірним застосування саме 700,32 грн, як розміру середньоденного заробітку при вирішенні цього спору.
Доводи позивача щодо необхідності застосування коефіцієнту підвищення заробітної плати для визначення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на його користь, суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки відповідний коефіцієнт, а також передбачені чинним законодавством надбавки і доплати, поширюються на працівників органів прокуратури, які пройшли атестацію та у порядку, визначеному законодавством, переведені до новоутворених органів.
Твердження скаржника про те, що при вирішенні спору про поновлення його на роботі у справі № 826/17794/14, суд установив розмір його заробітку з урахуванням спірного коефіцієнту, суд апеляційної інстанції також відхилив, оскільки предметом спору у вказаній справі були правовідносини щодо незаконного звільнення, поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а предметом цього спору є стягнення середнього заробітку за несвоєчасне виконання судового рішення про поновлення на посаді, що є іншими правовідносинами, які урегульовані різними нормами Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України).
У зв`язку з вказаним, суд апеляційної інстанції вважав, що в цьому випадку відсутні достатні правові підстави для застосування статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), як наполягає позивач.
Отже, судова колегія суду апеляційної інстанції погодилась з висновками суду першої інстанції щодо розрахунку суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, саме у такий спосіб.
Проте, як зауважив суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції, при визначенні кількості днів затримки виконання рішення суду, припустився помилки, яка підлягає виправленню.
З цього приводу колегія суддів зазначила, що в цьому випадку підлягають врахуванню робочі дні за період з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року включно, які складають: за вересень 11 днів, за жовтень - 22 дні, за листопад -21 день, за грудень - 21 день і за січень - 20 днів, що загалом дорівнює 95-ти дням.
Таким чином, позивач має право на стягнення з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі № 826/17794/14 за період з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року у розмірі: 700,32х95 = 66 530,40 грн.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно вирішено спір по суті, але внаслідок помилкового визначення кількості днів затримки виконання рішення суду неправильно визначено суму, яка підлягає стягненню на користь позивача.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить змінити пункт 3 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року та викласти в такій редакції:
«Стягнути з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (03150, м. Київ, вул. Ділова, 24, ідентифікаційний код 02911088) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ,зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі №826/17794/14 за період з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року у розмірі 254   811, 85 грн (двісті п`ятдесят чотири тисячі вісімсот одинадцять гривень вісімдесят п`ять копійок)». 
У решті рішення судів залишити без змін.
Позивачем зазначено, що Верховний Суд неодноразово у своїх постановах досліджував питання застосування пункту 10 Порядку № 100 при обчисленні середнього заробітку за час  вимушеного прогулу, зокрема, у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 826/17601/14, від 11 листопада 2021 року у справі 814/197/15, від 25 лютого 2021 року у справі № 816/4583/14,  від 02 листопада 2021 року у справі № 826/20483/14 та інших. При цьому, середня заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657.
У своєму рішенні суди попередніх інстанцій неправильно і неповно встановили обставини у справі що мають значення для справи, зазначивши про неможливість розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням майбутнього підвищення заробітної плати за відповідною посадою, з якої було звільнено працівника та відповідно застосування постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів».
Як стверджує скаржник, у позовній заяві, в уточненому адміністративному позові, в апеляційній скарзі та наданій довідці Прокуратури Автономної Республіки Крим позивач наполягав на застосуванні коефіцієнту підвищення заробітної плати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657), а не постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1155, як вказано в рішеннях судів. У зв`язку з цим, позивач вважає, що судами першої і апеляційної інстанцій неправильно встановлені обставини справи та не вивчено позовні вимоги та апеляційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
На адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. 
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня   2023   року закінчено підготовчі дії та призначено   розгляд   цієї справи   в   порядку письмового провадження на   09 серпня   2023 року.
ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі №826/17794/11, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 до Прокуратури Автономної Республіки Крим, Міністерства юстиції України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. 
Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. прокурора Автономної Республіки Крим № 51к від 22 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади начальника відділу інформатизації прокуратури Автономної Республіки Крим.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Автономної Республіки Крим з 23 жовтня 2014 року. 
Стягнуто з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2014 року по 13 вересня 2019 року у розмірі 856 491,36 грн. (вісімсот п`ятдесят шість тисяч чотириста дев`яносто одна грн. 36 коп.).
Допушено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення      ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Автономної Республіки Крим та стягнення з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 15 407,21 грн. (п`ятнадцять тисяч чотириста сім грн. 21 коп.). 
Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості стосовно ОСОБА_1 .
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Автономної Республіки Крим судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі №826/17794/14, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 826/17794/14 залишено без змін.
Наказом прокурора Автономної Республіки Крим від 31 січня 2020 року №19к скасовано наказ виконувача обов`язків прокурора Автономної Республіки Крим №51к від 22 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим, відповідно до Закону України «Про очищення влади» (пункту 7-2 статті 36 КЗпП України). Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим з 23 жовтня 2014 року.
Прокуратурою Автономної Республіки Крим 05 лютого 2020 року виконано рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць у розмірі 15 407, 21 грн.
Головним управлінням Казначейства у м. Києві 12 лютого 2020 року виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року у справі №826/17794/14 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2014 року по 13 вересня 2019 року у загальній сумі 841 084,15 грн, з урахуванням утриманих податків і зборів.
У зв`язку з тим, що зазначене вище рішення суду в частині поновлення на посаді фактично виконано 03 лютого 2020 року, позивач звернувся до прокурора Автономної Республіки Крим із заявою від 03 лютого 2020 року з проханням виплатити середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 14 вересня 2019 року по 03 лютого 2020 року, у відповідь на що листом від 18 лютого 2020 року позивачу рекомендовано звернутись до суду.
Позивач уважає, що відмова відповідача у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року, тобто з моменту ухвалення судового рішення та до моменту фактичного поновлення на роботі, є протиправною та суперечить статті 235 КЗпП України, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Частиною другою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання відповідного наказу про поновлення на роботі.
Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
За змістом пункту 10 Порядку № 100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Коефіцієнт, на який слід коригувати виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховується шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.
Якщо підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення окладів.
Якщо протягом періоду вимушеного прогулу в установі, організації були підвищені посадові оклади відповідно до актів законодавства (в тому числі і за посадою незаконно звільненого працівника), то проводиться коригування заробітної плати за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги Верховний Суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог касаційної скарги, виходячи з такого.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі № 807/2713/13-а,  від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі № 813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі № 2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі № 815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі № 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18.
Суд зазначає, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 вересня 2021 року у справі №640/755/19.
Як установлено судами попередніх інстанцій, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 до Прокуратури Автономної Республіки Крим, Міністерства юстиції України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю. 
Визнано протиправним та скасовано наказ в.о. прокурора Автономної Республіки Крим № 51к від 22 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим з 23 жовтня 2014 року. 
Стягнуто з Прокуратури Автономної Республіки Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 жовтня 2014 року по 13 вересня 2019 року у розмірі 856 491,36 грн (вісімсот п`ятдесят шість тисяч чотириста дев`яносто одна грн 36 коп).
Допушено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення   ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим та стягнення з прокуратури Автономної Республіки Крим на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 15 407,21 грн (п`ятнадцять тисяч чотириста сім грн 21 коп). 
Зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості стосовно ОСОБА_1 .
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Автономної Республіки Крим судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2020 року змінено рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 826/17794/14, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 826/17794/14 залишено без змін.
Верховний Суд наголошує, що існування зазначеного судового рішення породжувало у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який мав бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу негайно після його проголошення.
Проте, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, лише 31 січня 2020 року наказом прокурора Автономної Республіки Крим № 19к позивача поновлено на посаді начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим з 23 жовтня 2014 року.
Ураховуючи наведені вище правові положення, а також, беручи до уваги те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2019 року у справі № 826/17794/14 про поновлення позивача на посаді начальника відділу інформатизації Прокуратури Автономної Республіки Крим з 23 жовтня 2014 року фактично виконано Прокуратурою Автономної Республіки Крим - 31 січня 2020 року, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанції про затримку з боку відповідача виконання цього рішення, а відтак і про наявність підстав для стягнення з Прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки, а саме з 14 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року.
У розрізі підстав касаційного оскарження позивач зазначив про неправильне застосування судами попередніх інстанцій п. 10 Порядку №100 без урахування висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 804/8042/17, від 15 квітня 2020 року у справі 826/15725/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 826/17601/14, від 11 листопада 2021 у справі 814/197/15, від 25 лютого 2021 року у справі № 816/4583/14,    від 02.11.2021 у справі № 826/20483/14 та інших.
Предметом спору в цій справі є стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на посаді.
Верховний Суд звертає увагу судів першої та апеляційної інстанцій на положення пункту 10 Порядку № 100, яким встановлено, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коефіцієнт підвищення визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), встановленого працівнику після підвищення, на тарифну ставку (посадовий оклад), що була встановлена до підвищення.
З конструкції цієї норми слідує, що у разі підвищення тарифних ставок і посадових окладів, як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення, коригуються на коефіцієнт їх підвищення при обчисленні середньої заробітної плати.
Подібна правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 06 серпня 2019 року у справі № 0640/4691/18, від 15 квітня 2020 року у справі №826/15725/17, від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, від 15 жовтня 2020 року у справі №826/17601/14, від 25 лютого 2021 року у справі №826/4583/14, від 02 листопада 2021 року у справі №826/20483/14 і Верховний Суд у цій справі не вбачає підстав відступати від неї.
Таким чином, для правильного розрахунку суми, що підлягає стягненню при затримці виконання рішення про поновлення на роботі необхідно враховувати, чи мало місце збільшення посадових окладів прокурорів і слідчих органів прокуратури одночасно зі зміною структури заробітної плати за відповідний період.
Так, відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги суди попередніх інстанцій, постановляючи судові рішення, обґрунтовано та правомірно не врахували положення постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів», з огляду на те, що виплата заробітної плати згідно з постановою № 1155 та статтею 81 Закону №1697-VІІ пов`язувалася із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).
Проте, стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення  про поновлення на роботі, суди не взяли до уваги пункт 10 Порядку № 100 та не навели в своїх рішеннях відповідних мотивів щодо його незастосування з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657, що було основним доводом позивача в обґрунтування позовних вимог, апеляційної та касаційної скарг.
В адміністративному судочинстві діє принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суть якого розкрита в частині четвертій статті 9 КАС України.
Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Згідно із частиною третьою статті 90 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною четвертою цієї статті встановлено, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про порушення норм процесуального права та недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, а так само під час оцінки аргументів учасників справи, що унеможливило належне встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Судам попередніх інстанцій необхідно дослідити чи мало місце збільшення посадових окладів за відповідною посадою одночасно зі зміною структури заробітної плати за відповідний період та в залежності від встановленого зробити розрахунок середнього заробітку, що є процесуальним обов`язком суду.
Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, з огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду та на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення позовних вимог, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з направленням справи на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції, відповідно до статті 353 КАС України.
Водночас відповідно до Закону України від 13 грудня 2022 року №2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», який набрав чинності з 15 грудня 2022 року, ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві. При цьому, у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, а тому ця справа направляється на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
V. Судові витрати
Частиною шостою статті 139 КАС України передбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками касаційного розгляду Судом не ухвалюється нове рішення, а також за відсутності понесених судових витрат, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, а справу в цій частині направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                                                       В. Е. Мацедонська
Судді                                                                                                                                                   Н. А. Данилевич
                                                                                                                                                           О. Р. Радишевська