Ухвала
 
03 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 759/21494/20
провадження № 61-9115ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь половину грошових коштів, внесених протягом 01 грудня 2010 року - 04 лютого 2020 року на виконання кредитного договору від 06 лютого 2008 року № 6099494, в розмірі 397 949,82 грн.
 
Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що він та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка в період з 01 листопада 2007 року по 30 листопада 2010 року, що встановлено рішенням суду. Під час спільного проживання, а саме 06 лютого 2008 року вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку в порядку поділу майна подружжя в рівних частках визнано за кожною із сторін. Квартира була придбана за 606 000 грн, з яких 114 000 грн було сплачено за рахунок спільних коштів, а 492 000 грн - за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору від 06 лютого 2008 року № 6099494, укладеного між ним і банком за згоди відповідача. За умовами кредитного договору та графіку погашення заборгованості за кредитом сума платежів за тілом кредиту та відсотками становить 1 027 091,86 грн, з яких 231 192,24 грн були сплачені протягом часу спільного проживання за рахунок спільних коштів, а 795 899,62 грн - ним одноособово протягом 01 грудня 2010 року - 04 лютого 2020 року. У зв`язку із зазначеним в нього виникло право вимоги до ОСОБА_1 про стягнення половини сплаченої суми кредиту після припинення шлюбних відносин.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року (повний текст якої складено 05 жовтня 2022 року) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку зворотної вимоги (регресу) 1/2 частину грошового зобов`язання за кредитним договором від 06 лютого 2008 року № 6099494 в сумі 397 949,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
20 червня 2023 року ОСОБА_1 подала засобами електронного зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу на новий розгляд.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2023 року (на час подання касаційної скарги) -  2 684 грн.
 
Ціна позову в цій справі становить 397 949,82 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн). Тобто справа № 759/21494/20 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в), пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивувала тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме: чи відкриття провадження на підставі непідписаної позовної заяви може мати наслідком подальший судовий розгляд; чи виникають обов`язки щодо спільного майна подружжя, якщо обов`язки виникли без оформленої письмової згоди іншої сторони; що вважати придбанням в інтересах сім`ї і чи впливає строк використання майна спільно та строк використання одноособово одним із подружжя на статус придбання майна «в інтересах сім`ї»; чи є обов`язковою умовою для стягнення одним з подружжя в порядку регресу за кредитним договором на нерухоме майно наявність зареєстрованого права власності на таке нерухоме майно за боржником. Крім цього, справа має для неї виняткове значення оскільки стягнута судом сума є значною для неї з урахуванням того, з нею проживає і перебуває на її утриманні двоє дітей.
 
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. 
 
Тобто заявнику в касаційній скарзі необхідно обґрунтувати наявність актуальної правової проблеми, яка може бути вирішена за результатами касаційного перегляду справи.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявником не зазначено про неоднакове застосування касаційним судом (згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України саме його висновки, викладені в постановах, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права) одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що вказувало б на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Також заявником не обґрунтовано наявності актуальної правової проблеми у застосуванні норми права у подібних правовідносинах. Також заявник не пояснила, як надання відповідей на зазначені нею питання вплине або має вплинути на широку масу спорів за подібних, встановлених у цій справі, правовідносин. Крім цього, Верховним Судом вже сформовано правозастосовчу практику в цій категорії справ. 
 
Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновками, викладеним в постановах Верховного Суду, на які послалася заявник, зокрема: від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18 та від 15 вересня 2021 року у справі № 363/423/17, про те, що суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики, оскільки апеляційним судом було встановлено, що кредитний договір від 06 лютого 2008 року № 6099494 було укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї з огляду на те, що кредитні кошти були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_2 , в якій сторони спільно проживали разом з дітьми, крім цього, за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартиру, також встановлено, що ОСОБА_1 особисто заповнювала анкету в банку на отримання кредиту для придбання нерухомості і в самому ж договорі купівлі-продажу вказано про надання відповідачем згоди на купівлю квартири; від 13 серпня 2021 року у справі № 638/20102/16, про те, що за відсутності належних та допустимих доказів які б підтверджували, що ОСОБА_3 була обізнана про отримання ОСОБА_2 коштів у борг, а також надавала згоду на те, щоб чоловік брав такі позики для будівництва будинку, апеляційний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 коштів одержаних за договором позики, оскільки в цій справі апеляційним судом було встановлено доведеність обставин обізнаності відповідача про отримання позивачем кредиту, а також - наявності згоди відповідача на укладення позивачем кредитного договору.
 
Крім цього, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який у розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.
 
Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. До касаційної скарги не додано належних доказів на підтвердження майнового стану позивача і не доведено, що з урахуванням такого стану справа має для неї виняткове значення.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів». Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду заява ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження, а також її клопотання про звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко