Справа № 466/9658/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В. 
Провадження № 22-ц/811/1102/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        28 серпня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
               судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Цьони С.Ю.;
адвоката Збіглей І.В. – представника позивача ОСОБА_1 ;
адвоката Мазура Д.Г. 
– представника Міністерства оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , представника Міністерства оборони України, на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (в подальшому – «МОУ» та «ДП») про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021 року № 36-ДП; визнати протиправним та скасувати наказ ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» від 20.07.2021 року № 68, як похідний від наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021 року №36-ДП; поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (код ЄДРПОУ 08006864), стягнувши на його користь належну заробітну плату за час вимушеного прогулу та допустити судове рішення в цій частині до негайного виконання; вирішити питання про розподіл судових витрат по справі.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 29.12.2017 року № 54-ДП позивача було призначено на посаду директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» і того ж дня між ним та міністерством було укладено трудовий контракт зі строком дії до 28.12.2020 року.
19.07.2021 року наказом Міністра оборони України № 36-ДП позивача на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України та п.п. «а» п.22 контракту (після закінчення дії контракту) було звільнено з посади директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій»: як зазначено в наказі – на підставі подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління майна та ресурсів від 13.07.2021 року.
20.07.2021 року на підставі вищезгаданого наказу МОУ наказом по ДП позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України та п.п. «а» п.22 контракту (після закінчення дії контракту).
Позивач звертав увагу на те, що починаючи з 28.12.2020 року і до 19.07.2021 року він продовжував виконувати обов`язки керівника ДП, його повноваження не припинялись, трудові відносини фактично тривали і жодна сторона не ставила вимогу про їх припинення (том 1, а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. 
Поновлено процесуальний строк на подачу позовної заяви про поновлення на роботі ОСОБА_1 та виплату належної заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021 року № 36-ДП.
Визнано протиправним та скасувано наказ ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» від 20.07.2021 року № 68, як похідний від наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021року № 36-ДП.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (код ЄДРПОУ 08006864) з 20 липня 2021 року.
Стягнуто з ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2021 року по 15 березня 2023 року (день ухвалення судового рішення) з розрахунку 654 грн. 54 коп. за кожен робочий день х 395 робочих днів, всього 258 543 грн. 30 коп. з відрахуванням податків та обов`язкових зборів.
Рішення в частині про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.
Стягнуто з ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 360 грн. 00 коп.
Стягнуто з ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 073 грн. 60 коп.(том 2, а.с. 4-11).

Дане рішення оскаржив представник Міністерства оборони України.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що судом не було враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду у справах з аналогічних правовідносин (том 2, а.с. 21-27).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що позивача було звільнено з роботи «з порушенням норм трудового законодавства, а саме: п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та п.п. «а» п.22 контракту».
Вищенаведені висновки оскаржуваного рішення колегія суддів вважає неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею  51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).
У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк, а саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

Статтею 39-1 КЗпП України передбачено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що після закінчення строку дії контракту, починаючи з 29 грудня 2020 року, трудові відносини продовжували тривати і жодна із сторін не наполягала на їх припиненні до моменту видання Міністром оборони України наказу від 19 липня 2021 року № 36-ДП, а відповідно, з урахуванням частини першої статті 39-1 КЗпП України, трудовий договір між позивачем та Міністерством оборони України продовжений на невизначений строк.
Однак, із зазначеним висновком суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи з такого.

Відповідно до підпункту «а» пункту 22 контракту він припиняється після закінчення терміну його дії. У свою чергу, контракт діє з 29 грудня 2017 року по 28 грудня 2020 року, про що вказано у преамбулі та пункті 28 контракту. За два місяці до закінчення терміну дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший термін (пункт 26 контракту).
Контракт, у якому передбачено термін дії, який переукладався, не вважається таким, що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту за згодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.
Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.
Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту по суті не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.
Закінчення строку дії контракту і видання у зв`язку із цим наказу або розпорядження про звільнення не є ініціативою про розірвання трудового договору, а лише доводить відсутність ініціативи переукласти або продовжити трудовий контракт, тобто відсутність ініціативи встановити трудові відносини. В такому випадку звільнення має бути проведено саме на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України - закінчення строку дії контракту.

Міністерство оборони України, як власник, висловило своє волевиявлення не продовжувати контракт із ОСОБА_1 , у зв`язку з чим висновок суду про те, що дія контракту була продовжена на невизначений строк, на чому також наполягав позивач, не відповідають фактичним обставинам справи.
Отже, Міністерство оборони України, видавши наказ від 19 липня 2021 року № 36-ДП (за підписом Міністра оборони України), висловило своє волевиявлення не продовжувати контракт із ОСОБА_1 . Крім того, позивачу було достеменно відомо про те, що останнім робочим днем згідно з умовами контракту є 28 грудня 2020 року, про що свідчить його підпис у контракті.
Оскаржуваний позивачем наказ Міністерства оборони України від 19 липня 2021 року № 36-ДП видано з дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач, як орган управління майном, мав право на визначення форми та умов договору з керівником цього підприємства, у тому числі шляхом укладення контракту як особливої форми трудового договору, в якому установлюються строк його дії, права та обов`язки сторін та організація праці працівника, а також умови розірвання договору. Міністр оборони України не виявив бажання на укладення контракту з ОСОБА_1 на новий строк, робота позивача на посаді директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» на підставі контракту, строк дії якого закінчився, не є обов`язковою умовою та підставою для укладення нового контракту на новий строк, з огляду на дискреційні повноваження Міністра оборони України щодо укладення контрактів з керівниками державних підприємств, і відмова Міністра оборони України від укладення нового контракту з відповідним керівником є підставою для звільнення останнього на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Положення статті 39-1 КЗпП України не застосовуються до правовідносин з керівниками підприємств, які виникли на підставі укладених з ними строкових контрактів.
Наказ Міністерства оборони України від 19 липня 2021 року № 36-ДП за підписом Міністра оборони України врегулював ситуацію правової невизначеності, яка склалась після закінчення строку дії попереднього контракту із позивачем та продовження його робити на посаді директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» поза межами строку дії контракту.
Отже, цей наказ є правомірним та обґрунтованим і підстави для його скасування судом відсутні.

Наведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/13007/19 (копія якої є наявною у матеріалах справи – том 1, а.с. 148-154) і в силу положень частини 4 статті 263 ЦПК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено відсутність підстав для поновлення позивача на посаді, а інші позовні вимоги ОСОБА_1 є похідними від вимог про скасування наказу Міністерства оборони України від 19 липня 2021 року № 36-ДП та поновлення позивача на роботі на посаді директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», то і в іншій частині позов задоволенню не підлягає.
Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника Міністерства оборони України, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 березня 2023 року скасувати та ухвалити нову постанову. 

Відмовити ОСОБА_1  у задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Сплачений Міністерством оборони України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 602 грн. 10 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 31 серпня 2023 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

               Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                               Шеремета Н.О.