ПОСТАНОВА 
Іменем України

14 червня 2023 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 401/1381/22
провадження № 22-ц/4809/552/23 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С. М., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В., 
учасники справи:  
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Макарова Ю. І) від 18 січня 2023 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
21 червня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - ТОВ «ГК «Нафтогаз України») пред`явило позов до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за спожитий природний газ в сумі 191506,08 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ «ГК «Нафтогаз України» з 01 листопада 2018 року здійснює господарську діяльність з постачання природного газу фізичним і юридичним особам та являється постачальником, на якого покладені спеціальні обов`язки.
ОСОБА_1 є споживачем природного газу з відкритим йому особовим рахунком №  НОМЕР_1 . Згідно з законодавством та умовами Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, який відповідач акцептував фактично споживаючи природний газ, він зобов`язаний сплачувати постачальнику вартість спожитого природного газу за встановленими цінами. 
З січня 2020 року по жовтень 2022 року позивач виконав свої зобов`язання перед відповідачем з постачання йому природного газу, який той спожив в обсязі, підтвердженому оператором ГРМ – ВАТ «Кіровоградгаз», а відповідач свої зобов`язання по оплаті за спожитий газ своєчасно та в повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість.
З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 09 грудня 2022 року (зареєстровано у Світловодському міськрайонному суді Кіровоградської області 19 грудня 2022 року), ТОВ «ГК «Нафтогаз України» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиті ним з січня 2020 року по жовтеня 2022 року 21806 м3 природного газу на загальну суму 142770,13 грн. Заяву обґрунтовано тим, що у липні 2022 року оператор ГРМ здійснив контроль показників прилад обліку споживання газу у відповідача на підставі чого здійснено операцію сторно на – 7556 м3 природного газу на загальну суму 60122,26 грн.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 січня 2023 року позов ТОВ «ГК «Нафтогаз України» задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ГК «Нафтогаз України» заборгованість за составлений йому у період з січня 2020 року по жовтень 2022 року природний газ в сумі 142770,13 грн та компенсацію сплаченого позивачем судового збору в сумі 2481,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за спірний період відповідач договірні зобов`язання щодо оплати за спожитий ним природний газ в обсязі НОМЕР_2 в повному обсязі та належним чином не виконав, що зумовило виникнення у нього заборгованості перед ТОВ «ГК «Нафтогаз України» на загальну суму 142770,13 грн.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ТОВ «ГК «Нафтогаз України» до нього у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про здійснення відповідачем у справі акцепту договору постачання природного газу побутовим споживачам шляхом фактичного споживання природного газу у той час, як належним і достовірним доказом споживання може бути лише довідка про зняття показників контролером ВАТ «Кіровоградгаз». Відповідач не вчинив жодних юридично значущих дій на укладення договору приєднання, зокрема заяву-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам не підписував і доказів протилежного не існує. 
Суд не дав мотивованої оцінки доводам відповідача про відсутність будь-яких юридичних відносин між ТОВ «ГК «Нафтогаз України» та відповідачем, особливо з огляду на те, що він раніше вже уклав договір на постачання природного газу зі Світловодським відділенням ВАТ «Кіровоградоблгаз». Цей договір наразі не розірваний.
Відповідач вважає безпідставним висновок суду про виникнення у нього заборгованості перед позивачем у період з січня 2020 року по жовтень 2022 року в обсязі 21806 м3. 
Він споживав газ лише для опалення приміщення в опалювальний період, однак у наданій позивачем до суду довідці «Фінансовий стан» безпідставно вказано про споживання у весняно-літній період, а ще без узгодження й обґрунтування у липня 2020 року здійснено сторно 7556 м3 газу. 
За даними контролера ВАТ «Кіровоградгаз» станом на 02 січня 2020 року показники його лічильника становили 44376 м3, а на 15 жовтня 2022 року - 63747 м3, отже, виснує відповідач, ним спожито з 02 січня 2020 року по 15 жовтня 2022 року 19371 м3 природного газу, а не 21806 м3, як стверджує позивач. 
Відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу позивач висловив свої заперечення щодо вимог і доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість. Просить суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Вказує, що договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням ст.ст. 633, 634, 641 та 642 ЦК України шляхом заявного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам за згодою постачальника відповідно до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500, що розміщений на офіційному вебсайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Такий договір не потребує двостороннього підписання письмової форми. Маючи відповідне право, відповідач не вимагав надання йому письмову форму договору, підписану уповноваженою особою постачальника.
Відповідно до Правил, в редакції на час виникненнч між сторонами правовідносин, факт споживання відповідачем природного газу, що ним визнається, був достатнім підтвердженням акцепту публічного договору. 
Оскільки відповідач визнає факт споживання природного газу, то у нього виникло зобов`язання здійснювати постачальнику, тобто позивачу, оплату за природний газ. 
Договір, укладений між відповідачем і ВАТ «Кіровоградгаз» про постачання природного газу, є розірваним з 01 жовтня 2015 року внаслідок зміни законодавчого регулювання ринку природного газу, що відбулося у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про ринок природного газу».
Заперечення відповідача щодо об`єму спожитого ним газу спростовується відомостями, наданими оператором ГРМ – ВАТ «Кіровоградгаз», який безпосередньо здійснює функцію розподілу газу. 
Позиції, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Апелянт (відповідач) ОСОБА_1 та його представник – адвокат Богданова М. Г. підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати рішення суду першої інстанції й ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ТВ «ГК «Нафтогаз України». Крім того, вони дали пояснення стосовно обставин справи та висловили власну правову оцінку цих обставин.
Представник позивача ТОВ «ГК «Нафтогаз України» Петрова А. І. не визнала вимог апелянта, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. Крім того, вона висловила правову позицію позивача у справі, викладену у відзиві. 
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не оспорюються:        
ТОВ «ГК «Нафтогаз України», позивач у справі, являється постачальником природного газу в розумінні п. 27 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», якому рішенням ліцензіата – Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 04 липня 2017 року № 880 видано ліцензію на здійснення діяльності на ринку природного газу - постачання природного газу. Дія ліцензії розпочалася 05 липня 2017 року і на час ухвалення рішення судом першої інстанції була чинною, згідно з інформацією, розміщеною в мережі Інтернет на сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг за адресою: https://www.nerc.gov.ua.
Позивач здійснює постачання природного газу, зокрема, побутовим споживачам.
ОСОБА_1 , відповідач у справі, являється побутовим споживачем у розумінні п. 23 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», споживає природний газ для власних потреб, має присвоєний персональний код ідентифікації споживача як суб`єкта ринку природного газу або його точки комерційного обліку (ЕІС-код - Energy Identification Code) - 56ХМ20I62441779G.
Згідно з інформацією, отриманою ТОВ «ГК «Нафтогаз України» від оператора ГРМ - ВАТ «Кіровоградгаз» про змінювані показники приладу обліку природного газу, який встановлений за адресою: АДРЕСА_1 , споживач ОСОБА_1 , за період з січня 2020 року по жовтень 2022 року (включно) спожив природний газ в обсязі 21806 куб. м.
За розрахунками ОСОБА_1 , за період з 02 січня 2020 року по 15 жовтня 2022 року за вказаною адресою для опалення приміщення площею 807,9 кв.м він спожив природний газ в обсязі 19371 м3, вартість якого не сплатив.
Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги та рішення суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, предметом спору у якій є стягнення заборгованості за природний газ, між сторонами у справі спірними є підстави виникнення зобов`язань та їх розмір.
    Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.
Згідно зі ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
За змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. 
До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. 
Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. 
З огляду на те, що норма ч. 3 ст. 714 ЦК України у питанні укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу відсилає до спеціальних законів, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що до вказаних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з особливостями, встановленими Законом України «Про ринок природного газу», Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс), Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496 (далі – Правила), а також умовами Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500.
Зі змісту положень ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», абзацу 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» та п. 2 розділу ІІІ Правил вбачається, що постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі  типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку, умови якого є однаковими для всіх побутових споживачів України. 
Договір укладається з урахуванням положень статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному вебсайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. 
На письмову вимогу побутового споживача постачальник зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення безкоштовно надати побутовому споживачу підписану уповноваженою особою постачальника письмову форму договору постачання природного газу побутовим споживачам.
Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2500 (далі - Типовий договір), що розміщений в мережі Інтернет на офіційному вебсайті Регулятора (https://www.nerc.gov.ua/acts/pro-zatverdzhennya-tipovogo-dogovoru-postachannya-rirodnogo-gazu-pobutovim-spozhivacham) та постачальника ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (https://gas.ua/uk/gas-for-home) і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.
Згідно зі змістом п. 1.2 Типового договору (у редакції станом на січень 2020 року, тобто станом на початок спірного періоду) фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору може бути підтверджений кількома способами: 
1)отримання постачальником поданої споживачем заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам за формою, встановленою у додатку 1 до цього договору,
2)та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ,
3)а щодо постачальника, на якого в установленому чинним законодавством порядку покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам, - факт споживання природного газу відповідно до вимог Правил постачання та за умови, що у споживача відсутній інший діючий постачальник.
Таким чином, укладення договору про постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється у спосіб, відмінний від підписання сторонами спільного документа (письмового документа, який містить погоджені сторонами умови).
У випадку сторін по справі, ОСОБА_1 не отримував і не подавав ТОВ «КГ «Нафтогаз України» заяву-приєднання до умов договору, не сплачував позивачу за природний газ. 
Однак, як правильно встановив суд першої інстанції, у спірний період з січня 2020 року по березень 2022 року відповідач споживав природний газ, постачальником якого із спеціальним обов`язком було ТОВ «ГК «Нафтогаз України». 
Відповідач під час розгляду справи визнав, що у цей період він споживав природний газ для опалення приміщення, але заперечував обсяг спожитого газу та особу його постачальника.
Цей факт також підтверджується інформацією оператора ГРМ ВАТ «Кіровоградгаз» (а. с. 15) про помісячні починаючи із січня 2020 року обсяги споживання природного газу ОСОБА_1 (ЕІС-код 56ХМ20162441779G, присвоєний оператором ГРМ), яку позивач отримав, як постачальник природного газу чиїм споживачем є відповідач (видрук, а. с. 85). 
Щодо особи постачальника природного газу, зокрема у м. Світловодську Кіровоградської області, то згідно з Переліком постачальників природного газу, на яких покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються провадження їх виробничо-комерційної діяльності) до зміни постачальника природного газу, який є додатком до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2018 року № 867 відповідно до ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу» (чинне в частині Переліку з 01 листопада 2018 року по 21 серпня 2020 року), суб`єктом господарювання, який має ліцензію на проведення діяльності з розподілу природного газу на відповідній території є ВАТ «Кіровоградгаз», а постачальником природного газу – ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України».
Постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 04 липня 2017 року № 880 ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України, серед інших, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (код ЄДРПОУ 40121452).
Доказів того, що на початок спірного періоду, або до його закінчення відповідач уклав договір з іншим постачальником природного газу матеріали справи не містять. 
Твердження відповідача про те, що в цей період був чинний укладений між ним і ВАТ по постачанню і газифікації «Кіровоградгаз» (код ЄДРПОУ 03365222) договір про надання послуг з газопостачання від 12 вересня 2006 року (копія договору, а. с. 97) судом першої інстанції правильно не взято до уваги.
Так, відповідно до абз. 1 п. 6 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ринок природного газу», який введено в дію з 01 жовтня 2015 року, провадження діяльності з постачання та розподілу газу здійснюється на підставі чинних ліцензій, що були видані до введення в дію цього Закону, протягом трьох місяців після затвердження ліцензійних умов на проведення відповідного виду господарської діяльності згідно з положеннями цього Закону.
Як правильно встановив суд першої інстанції, ліцензію на постачання природного газу ТОВ «ГК «Нафтогаз України» видано постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 04 липня 2017 року № 880.
Натомість постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 29 червня 2017 року № 849 ВАТ по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» (код ЄДРПОУ 03365222) видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу в межах території міста Кропивницький та Кіровоградської області (крім міста Гайворон).
Отже, ВАТ по газопостачанню та газифікації «Кіровоградгаз» припинило здійснення ліцензованої діяльності з постачання природного газу побутовим споживачам, натомість здіснювало діяльність з його розподілу.
У зв`язку із цим у відповідача був відсутній інший, окрім позивача у справі, діючий постачальник природного газу.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин ТОВ «ГК «Нафтогаз України» являвся постачальником природного газу зі спеціальними обов`язками, який здійснював свою діяльність на території Кіровоградської області, зокрема в м. Світловодську де проживає відповідач та знаходиться його точка комерційного обліку. Іншого чинного постачальника природного газу відповідач не мав. При цьому відповідач здійснював споживання природного газу, розподілом чкого займався оператор ГРМ – ВАТ «Кіровоградгаз». 
З огляду на такі обставини та відповідно до абз. 2 п. 4 розділу ІІІ Правил постачання природного газу та п. 1.3. Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, у відповідній редакції станом на 01 січня 2020 року, факт споживання відповідачем природного газу є належним підтвердженням його приєднання (акцепт) Типового договору постачання природного газу, постачальником із спеціальними обов`язками за яким був позивач по справі - ТОВ «ГК «Нафтогаз України».
З огляду на це необґрунтованим є твердження відповідача, що він не вчиняв будь-яких дій, які підтверджують акцепт публічного договору з відповідачем. Твердження про те, що такий договір міг бути укладений виключно шляхом подання ним відповідачу підписаної заяви-приєднання не відповідає вказаним вище Правилам та умовам Типового договору, які на час виникнення правовідносин сорін справі передбачали не один, а три способи акцепту приєднання до пулічного договору постачання природного газу побутовим споживачам.
Отже, між сторонами у справі виникли цивільні права і обов`язки, як сторонами договору постачання природного газу побутовим споживачам.
Згідно з п. 10 розділу ІІІ Правил за однією поштовою адресою укладається один договір постачання природного газу.
Згідно з нормами Закону України «Про ринок природного газу» функції з постачання, транспортування та розподілу природного газу є розділеними між різними суб1єктами ринку природного газу.
Так, згідно з п. 17 ст. 1 цього Закону оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників), а згідно з п. 35  розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.
Пунктом 4.3. Типового договору передбачено, що розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць, крім випадків зміни постачальника природного газу.
Пунктом 4.4. Типового договору передбачено, що об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахунковий період визначається одним із нижченаведених способів:
1) за даними Оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора газотранспортної системи та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу;
2) або за плановими величинами середньомісячного споживання газу в опалювальний або міжопалювальний період.
Якщо об`єми (обсяги) постачання та споживання природного газу будуть визначатись за плановими величинами, Постачальник зобов`язується не рідше одного разу на шість місяців здійснювати звіряння фактичного об`єму (обсягу) споживання природного газу за даними Оператора ГРМ та проводити відповідний перерахунок Споживачу.
Суд першої інстанції правильно оцінив надані позивачем докази обсягу спожитого відповідачем природного газу, які були отримані від оператора ГРМ - ВАТ «Кіровоградгаз».
Матеріали справи не дають підставі для обґрунтованих сумнівів у правильності обліку Оператором ГРМ розподіленого відповідачу природного газу.
Додані позивачем до апеляційної скарги нові докази: світлокопія реєстру показників лічильників та проведення інструктажу з безпечного користування газ/приладами і апаратами згідно Інструкції № 119, яка місить показники лічильників споживача ОСОБА_1 станом на 02 січня 2020 року (а. с. 118), а також видрук зображення з екрана мобільного телефону з вказаною датою 15 жовтня 2022 року (а. с. 119), якими відповідач обґрунтовує доводи апеляційної скарги про неправильність наданого позивачем розрахунку боргу в частині обсягу фактично спожитого природного газу, апеляційний суд до уваги не бере через те, що ці докази не були подані відповідачем до суду першої інстанції у встановлений законом строк і він не навів поважних причин неможливості їх подання.
Стосовно оплати за природний газ, то ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено обов`язок споживача оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбаченому договором.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.
Таку ж за змістом умову містить п. п. 1 п. 5.2 Типового договору.
Будь-яких заперечень щодо цін на природний газ, який постачав позивач, відповідач не висував. 
При цьому він визнав в суді, що за спожитий спірний період об`єм газу оплату не здійснював взагалі.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач допустив невиконання зобов`язання і має прострочену заборгованість перед позивачем, яка підлягає примусовому стягненню, є правильним так, як виникле на підставі договору право постачальника природного газу на отримання від споживача своєчасно і в повному обсязі плати за поставлений газ порушено відповідачем внаслідок невиконання ним свого зобов`язання. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Про судові витрати
  Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
     Оскільки суд апеляційної інстанції не змінив рішення місцевого суду і не ухвалив нового рішення, а дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, то у такому випадку підстави для зміни здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат немає.
Крім того, судові витрати відповідача, пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на нього, з огляду на задоволення пред`явленого до нього позову.
Відповідач про наявність у нього судових витрат, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, та їх розподіл заяву не подав.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 січня 2023 року без змін.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст цієї постанови складено 17 серпня 2023 року.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

О. І. Чельник