Постанова                                              
Іменем України                         
 
23 серпня 2023 року                                                 
м. Київ
 
справа № 452/4039/21
провадження № 61-2219св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
заявник - заступник начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Демко Ірина Миколаївна,
боржник -  ОСОБА_1 , 
заінтересована особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду                      від 17 січня 2023 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я. А., 

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог
У листопаді 2021 року заступник начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Демко І. М. звернулася до суду з поданням, в якому просила визначити частку майна для подальшої примусової реалізації, а саме: частку земельної ділянки з кадастровим номером 
№ 4624280900:12:000:0722 для колективного садівництва, загальною площею 0,2307 га, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні Самбірського ВДВС у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) знаходиться виконавче провадження ВП № 51842627 з виконання виконавчого листа № 466/5871/14-ц, виданого 25 червня 2015 року Шевченківським районним судом м. Львова, про стягнення із ОСОБА_1 в порядку регресу на користь ОСОБА_3 78 900,00 грн основного боргу, 20 427,54 грн відсотків за користування коштами, 7 321,49 грн - три відсотки річних та судові витрати у сумі 1 066,5 грн, що разом становить 107 715,53 грн. 
Боржнику на праві спільної власності з ОСОБА_2 належить земельна ділянка для ведення колективного садівництва загальною площею 0,2307 га. З метою повного та фактичного виконання виконавчого документа та погашення заборгованості шляхом реалізації майна, державний виконавець просила визначити частку боржника у праві спільної власності на земельну ділянку.
 
Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі
Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 січня 2022 року у складі судді Казана І. С. відмовлено у задоволенні подання заступника начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Демко І. М. про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Відмовляючи у задоволенні подання заступника начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Демко І. М. про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду подання за правилами статті 443 ЦПК України не можуть застосовуватися норми цього Кодексу, які регулюють позовне провадження, такий розгляд подання державного чи приватного виконавця не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за наявності спору про право.
Судове рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку заінтересованою особою ОСОБА_3 .
Постановою Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року скасовано ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 січня 2022 року та ухвалено нове рішення про задоволення подання заступника начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Демко І. М.
Визначено частку майна ОСОБА_1 , а саме: ідеальну частку земельної ділянки під кадастровим номером № 4624280900:12:000:0722 для колективного садівництва, загальною площею 0,2307 га, за ОСОБА_1 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що виконавець повинен звертатися з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження з метою дотримання принципу диспозитивності та змагальності сторін.
Розгляд питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, передбачено розділом VI ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)».
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 757/46471/18 (провадження № 61-15534св19) зроблено правовий висновок про те, що подання державного виконавця відповідно до частини першої статті 443 ЦПК України може стосуватися лише визначення частки майна боржника у майні, а спір про виділ частки в натурі (поділ) - у порядку позовного провадження з дотриманням основних принципів цивільного судочинства.
Враховуючи, що частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не визначені, виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаним і протягом тривалого часу з моменту набрання ним законної сили боржник не виконує його та з метою виконання судового рішення апеляційний суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення подання заступника начальника Самбірського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Демко І. М. про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 .
Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на земельну ділянку, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Крім того, задоволення подання державного виконавця не порушує прав іншого співвласника земельної ділянки.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У лютому 2023 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року та залишити в силі ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 січня 2022 року.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, де Верховний Суд вказав про те, що такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
08 травня 2023 року квітня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Зупинено виконання постанови Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
У травні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
31 липня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На примусовому виконанні Самбірського ВДВС у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) знаходиться виконавче провадження ВП № 51842627 з виконання виконавчого листа № 466/5871/14-ц, виданого 25 червня 2015 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення із  ОСОБА_1 в порядку регресу на користь ОСОБА_3 78 900 грн основного боргу, 20 427,54 грн відсотків за користування коштами, 7321,49 грн - три відсотки річних та судові втрати у сумі 1066,5 грн, що разом становить 107 715,53 грн.
Постановою державного виконавця Самбірського ВДВС у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 26 жовтня 2020 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 .
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за боржником ОСОБА_1 11 березня 2015 року зареєстровано право спільної власності із ОСОБА_2 на земельну ділянку під кадастровим номером № 4624280900:12:000:0722, загальною площею 0,2307 га, для колективного садівництва на території Блажівської сільської ради Самбірського району Львівської області (а.с. 10).
Наведене також підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 березня 2015 року, індексний номер: 34773852 (а.с. 51).
З інвестиційного договору № 1 від 24 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 (інвестор) та Садівничим товариством «Урочище «Малий», в особі Пицика Н. В., вбачається, що предметом цього договору є інвестиційна участь у комплексному благоустрої земельної ділянки, розміром 0,2307 га з кадастровим номером 4624280900:12:000:0722, яка знаходиться в с. Воля-Блажівська Самбірського району Львівської області; за цим договором товариство зобов`язується передати частину земельної ділянки без визначення особистої частки у власність інвестора.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення 
від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, спрямований на розв`язання суто процесуальних суперечок та здійснення судового контролю за ключовими аспектами виконавчого провадження, при цьому спір, що існував між боржником та стягувачем, вже вирішений судовим рішенням, що виконується.
Частиною першою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів. На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.
Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції, за наявності спору про право.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) дійшла висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом у порядку позовного провадження.
Отже, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, то звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України (постанова Верховного Суду              від 31 серпня 2022 року у справі № 2-9881/02, провадження № 61-8539св21).
У справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає. Стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.
За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. 
Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).
У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).
Схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 367/5663/21(провадження № 61-4852св23).
У справі, яка переглядається, встановлено, що спірна земельна ділянка належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не визначені.
Однак із матеріалів справи вбачається, що відповідно до декларації                      ОСОБА_2 , поданої ним 16 лютого 2021 року та опублікованої у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, у спільній власності ОСОБА_2 (частка 50 %) та ОСОБА_1 (частка 50 %) перебуває земельна ділянка в населеному пункті Воля-Блажівська Самбірського району Львівської області, загальною площею 2 379 кв. м (дата набуття права - 11 березня 2015 року). При цьому ОСОБА_2 не заперечував, що його частка у спільному сумісному майні (земельній ділянці) становить 50 %, як не заперечував таких обставин і  ОСОБА_1 (а.с. 97).
За вказаних обставин залучення до участі у справі Садівничого товариства «Урочище «Малий» є безпідставним, оскільки воно не є власником (співвласником) спірної земельної ділянки.
Отже, правильними є висновки апеляційного суду про те, що такий спір не вирішується в позовному провадженні, а має бути розглянутий у порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.
Апеляційний суд, переглядаючи справу, правильно вказав про те, що хоч частки у майні, яке належить боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не визначені, однак виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності та з огляду на те, що рішення суду залишається не виконаним, і протягом тривалого часу з моменту набрання ним законної сили боржник не виконує його, подання державного виконавця підлягає до задоволення. Визначення такої частки не призведе до звуження належних боржнику прав на земельну ділянку, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. При цьому задоволення подання державного виконавця не порушує прав іншого співвласника земельної ділянки.
Таким чином, доводи заявника про те, що рішення у справі ухвалено апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -       без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення даної справи.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду без змін.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 402, 406, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 17 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	І. М. Фаловська	
 	 	
Судді	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	В. В. Пророк	
 	 	
 	В. В. Сердюк