Постанова
Іменем України
17 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 128/2821/21
провадження № 61-4119св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 січня 2023 року 
у складі судді Шевчук Л. П. та постанову Вінницького апеляційного суду 
від 28 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., 
Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заявлених вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.
Позовна заява мотивована тим, що між сторонами у справі виник спір щодо користування належними їм земельними ділянками, який існує протягом тривалого часу.
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що розташована 
за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі поданих позивачем заяв від 14 та 16 жовтня 2016 року на ім`я голови Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про встановлення доступу до власних будівель зі сторони ОСОБА_2 , комісія у складі: голови земельної комісії 
ОСОБА_3 , депутата сільської ради Сича Ю. Ф., землевпорядника ОСОБА_4 , розглянувши заяви ОСОБА_1 , затвердила акт 
від 16 листопада 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_2 має надати доступ ОСОБА_1 для виготовлення бетонної смуги навколо гаража шириною 0,8 м; надати дозвіл позивачу на встановлення хвіртки в огорожі для доступу при обслуговуванні зовнішньої сторони гаража - 0,8 м; забрати коптильню з-під стін гаража позивача; а позивач має провести ремонт огорожі на межі земельної ділянки з відповідачем; для попередження зсуву ґрунту на своїй ділянці відповідач дозволив позивачу побудову кам`яної огорожі.
Проте, 27 квітня 2020 року відповідач повідомив позивачу, що забере половину земельної ділянки з будівлею, пояснюючи це тим, що це його земля.
ОСОБА_1 зазначав, що у 1971 році він розпочав будівництво житлового будинку на належній йому земельній ділянці, в 1979 році перейшов проживати у свій будинок та у 1998 році приватизував земельну ділянку. При цьому відповідач, здійснивши самозахват частини земельної ділянки позивача, з одного боку сараю останнього прибудував до сараю богомольник-коптильню, забетонував стовпи і змонтував металеву сітку рабицю, а з іншого - збудував залізобетонний стовп і змонтував металеву сітку рабицю від сараю до дороги, таким чином, відгородивши свою земельну ділянку не по горизонталі, а по вертикалі.
01 жовтня 2020 року позивач звернувся до сільської ради із заявою про погодження меж земельних ділянок позивача та відповідача.
Сільська рада своїм рішенням від 29 вересня 2020 року № 47 погодила межу земельної ділянки, згідно з актом прийому-передачі межових знаків на зберігання від «Г» до «Д» між ОСОБА_2 .
Також сільська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення у власність позивачу земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 червня 
2021 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки (кадастровий номер 0520682800:02:005:0514), яка розташована за адресою: 

АДРЕСА_1 .
Позивач вказував, що після встановлення межових знаків на його земельній ділянці, відповідач самовільно їх знищив та, починаючи 
з 2006 року, фактично заважає позивачу розпоряджатися своїм майном, відтак дії відповідача створюють перешкоди позивачу в користуванні його власністю.
Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю - земельною ділянкою, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , шляхом знесення залізобетонних стовпів та металевого паркану - сітки рабиці з обох сторін сараю, що проходить по земельній ділянці позивача та привести свою земельну ділянку у відповідність до правовстановлюючих документів.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Вінницький районний суд Вінницької області своїм рішенням від 06 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Вінницький апеляційний суд своєю постановою від 28 лютого 2023 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 січня 
2023 року залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, як саме відповідачем порушуються його права, що полягає у самовільному захопленні відповідачем частини земельної ділянки позивача. Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у березня 2023 року,  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає 
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суд встановив обставини, 
що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що, враховуючи предмет і підстави заявлених позовних вимог, з`ясування питання щодо розміщення залізобетонних стовпів та металевого паркану - сітки рабиці відповідача на земельній ділянці, яка надана у власність позивачу має важливе значення для встановлення обставин справи, і в разі підтвердження цих обставин дає можливість дійти висновку про порушення його прав. Тобто, належним та достовірним доказом щодо встановлення таких обставин є висновок судової земельно-технічної експертизи, який в сукупності з іншими доказами у справі дає можливість суду дійти висновку про достатність доказів та правильно вирішити спір. Проте, клопотання про проведення такої експертизи сторонами заявлено не було.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що комісія у складі: голови земельної комісії 
ОСОБА_3 , депутата сільської ради Сича Ю. Ф., землевпорядника ОСОБА_4 , розглянувши заяви ОСОБА_1 від 14 та 16 жовтня 
2016 року на ім`я голови Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про встановлення доступу до власних будівель 
зі сторони  ОСОБА_2 , затвердила акт від 16 листопада 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_2 має надати доступ ОСОБА_1 для виготовлення бетонної смуги навколо гаража шириною 0,8 м; надати дозвіл позивачу на встановлення хвіртки в огорожі для доступу при обслуговуванні зовнішньої сторони гаража - 0,8 м; забрати коптильню з-під стін гаража позивача; а позивач має провести ремонт огорожі на межі земельної ділянки з відповідачем; для попередження зсуву ґрунту на своїй ділянці відповідач дозволив позивачу побудову кам`яної огорожі (а. с. 43).
21 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до голови 
Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області із заявою, в якій просив: надіслати комісію для уточнення межових знаків; встановлення доступу до власної будівлі зі сторони ОСОБА_2 ; змусити виконати акт від 16 листопада 2006 року; зобов`язати голову земельної комісії вказати на місці, де знаходиться його земельна ділянка, оскільки ОСОБА_2 погрожує забрати половину земельної ділянки разом із гаражем, сараєм та вбиральнею (а. с. 44).
Відповідно до акта обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 
від 22 вересня 2020 року комісія Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області встановила, що при огляді земельної ділянки та господарських будівель без спеціальних засобів неможливо встановити, чи розташована господарська будівля за межами земельної ділянки ОСОБА_1 ; рекомендувала замовити встановлення/відновлення межових знаків у сертифікованого землевпорядника; суміжним землекористувачам рекомендувала дотримуватися правил добросусідства, передбачених Земельним кодексом України (далі - ЗК України), та довести до відома сторін спору. В разі подальшого непорозуміння з суміжними землекористувачами, запропонувала звертатися до суду (а. с. 45).
Заявою від 01 жовтня 2020 ОСОБА_1 просив голову 
Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області погодити межі його земельної ділянки з сусідом ОСОБА_2 
(а. с. 46).
Згідно з листом Виконавчого комітету Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 07 жовтня 2020 на засіданні комісії з врегулювання земельних відносин Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 29 вересня 2020 року здійснено виїзд на земельну ділянку ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_1 . Земельна комісія прийняла рішення погодити межу земельної ділянки, згідно з актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від «Г» до «Д» між ОСОБА_2 (а. с. 47).
Лука-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області 
від 16 квітня 2021 року вирішила затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0096 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 0520682800:02:005:0514). ОСОБА_1 здійснити реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку згідно з чинним законодавством (а. с. 48).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 червня 2021 року земельна ділянка (кадастровий номер 0520682800:02:005:0514) площею 0,0096 га, зареєстрована за ОСОБА_1 (а. с. 49).
Згідно з актами про передачу межових знаків під охорону та нагляд за зберіганням від 08 липня 2021 року ТОВ ЮЗС «Альянс» передало 
ОСОБА_1 на зберігання та охорону довгострокові межові знаки встановленого зразку в кількості 4 штуки на земельній ділянці 
площею 0,0096 га (а. с. 50, 51).
Відповідно до довідки Відділу управління майном та будівництва 
Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 13 серпня 2021 року під час встановлення межових знаків на земельні ділянці ОСОБА_1 (кадастровий номер 0520682800:02:005:0514) його сусід ОСОБА_2 , який є власником суміжної земельної ділянки, знищив відповідні межові знаки і відмовився звільнити зайняту (огороджену парканом) земельну ділянку, чим грубо порушив право ОСОБА_1 на володіння, розпорядження та користування своєю земельною ділянкою (а. с. 52).
Згідно з листом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 09 листопада 2021 року за адресою: 
АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Відомості про реєстрацію ОСОБА_2 в період з 2006 по 2021 роки підтвердити неможливо, оскільки реєстр сільської ради не містить такої інформації (а. с. 57).
Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку ОСОБА_2 належать: земельна ділянка (кадастровий номер 0520682803:02:005:0095), площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельна ділянка (кадастровий номер 0520682803:02:005:0096) площею 0,1234 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 61, 62). Вказане також підтверджується копіями державних актів на право власності 
на земельну ділянку Серії ЯБ № 689781 від 28 вересня 2006 року, 
Серії ЯБ № 689780 від 28 вересня 2006 року та Серії ВН № 3755 
(а. с. 92, 93, 94).
Згідно з будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику, ОСОБА_2 надано дозвіл на закінчення самовільно збудованого житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на право виконання будівельних робіт (а. с. 95-100).
За зверненням ОСОБА_7 , ДП «Вінницький науково-дослідний проектний інститут землеустрою» виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах АДРЕСА_2 на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а. с. 115-130).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша 
статті 13 ЦПК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, послався на те, що між ним та відповідачем існує спір щодо порядку користування належними їм земельними ділянками. Сторони тривалий час не можуть дійти згоди щодо визначення їх меж та правомірності користування певною частиною земельної ділянки кожної із сторін. Отже, позивач вважає, що його право як землевласника порушено, оскільки відповідач чинить перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою.
Відповідно до статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Згідно зі статтею 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Умовами для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод 
у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
За загальним правилом, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
Пунктами «г», «е» частини першої статті 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до частини третьої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду.
Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статями 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.
Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягала встановленню обставина, яка полягає у самовільному захопленні відповідачем частини земельної ділянки позивача.
У такій категорії справ суд самостійно без застосування спеціальних знань не може зробити висновок, як саме відповідачем порушуються права позивача, що полягає у самовільному захопленні відповідачем частини земельної ділянки позивача, а отже, суд, керуючись положеннями 
цивільно-процесуального законодавства, для встановлення істинності у справі та з метою виконання завдань правосуддя, міг призначити судову експертизу.
Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував порушення відповідачем прав позивача, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивачів на земельну ділянку.
Проте, ані позивач, ані його представник з клопотанням про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи не зверталися. Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача зазначив, що з клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи заявник не звертався у зв`язку з відсутністю коштів для її проведення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга 
статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, 
а саме - висновків експертів, які б підтверджували, що відповідачем порушуються права позивача, що полягає у самовільному захопленні останнім частини земельної ділянки позивача. А подані позивачем фотознімки, які на думку позивача підтверджують порушення його права, не є належними та допустимими доказами, оскільки із цих фотознімків неможливо встановити, де чия земельна ділянка і чи існує порушення відповідачем прав позивача.
Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач 
ОСОБА_2 надав технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в межах АДРЕСА_2 на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, відповідно до якої право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) та право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не виявлено.
Зазначена обставина позивачем не спростована.
Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судами під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
При вирішенні цієї справи судами попередніх інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, правильно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Позивач не надав достатньо належних ти допустимих доказів, в свою чергу висновків експертів, які б підтверджували, що відповідачем порушуються його права, зокрема у самовільному захопленні відповідачем частини земельної ділянки позивача.
За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Помилковими є посилання в касаційній скарзі на те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними та допустимими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Разом із тим, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок про те, що «встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів».
У касаційній скарзі заявник вказав на те, що суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Незважаючи на те, що належним та достовірним доказом щодо вирішення питання про розміщення залізобетонних стовпів та металевого паркану є висновок судової земельно-технічної експертизи, суди, дійшовши висновку про необґрунтованість позову, виходили з того, що питання можливості визначення експертним шляхом не обговорювалось в судовому засіданні, клопотання про проведення такої експертизи сторонами та їх представниками не заявлялось, не вирішили спір по суті позовних вимог.
Вказані аргументи заявника колегією суддів до уваги не беруться з огляду на таке.
Клопотання про витребування таких доказів (у тому числі, шляхом призначення експертизи) не були заявлені сторонами (зокрема, позивачем) при розгляді справи.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга 
статті 12 ЦПК України).
Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача зазначив, що з клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи заявник не звертався у зв`язку з відсутністю коштів для її проведення.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 січня 
2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 лютого 
2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. М. Фаловська В. В. Сердюк В. А. Стрільчук