Справа № 127/24517/21
Провадження № 22-ц/801/1108/2023
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,
з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Самородова Олена Петрівна, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Медяної Ю. В., в залі суду в м. Вінниці, дата складення повного судового рішення не вказана,
в цивільній справі №127/24517/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

встановив:
У вересні 2021 року ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.07.2013 між ними було укладено шлюб, зареєстрований Приморським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Маріуполь Донецької області, про що зроблено актовий запис №181. У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Сімейне життя у подружжя не склалось через різні погляди на життя та сімейні обов`язки. На час подання позову до суду, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер. На примирення позивач не згоден і вважає, що їх шлюб необхідно розірвати.
Під час шлюбу, 22.05.2019 сторонами, за їх спільні кошти, було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя. Вказана квартира зареєстрована за відповідачем. Квартира придбана за спільні кошти сторін, частину яких вони позичили у своїх родичів. Отже позивач просить поділити вказану квартиру, як спільне майно подружжя, у рівних частках.
Відповідно до звіту ТОВ «ВІТ-ОКС» про оцінку квартири АДРЕСА_1 , вартість квартири становить 1 065 750 грн.
За наведених підстав позивач просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визначити ідеальну частку ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1/2; поділити спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 532 875 грн., та стягнути з відповідача на його користь судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 800 грн. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2023 позов задоволено.
Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27.07.2013 Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №181.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визначено ідеальну частку ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності в розмірі 1/2 на квартиру, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: квартиру, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 компенсації 1/2 вартості квартири в розмірі 532 875 (п`ятсот тридцять дві тисячі вісімсот сімдесят п`ять) грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із таким рішенням відповідач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Самородову О. П. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволених вимог про: визнання ідеальної частки ОСОБА_2 в праві спільної сумісної власності в розмірі 1/2 на квартиру, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .; поділу спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: квартири, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 компенсації 1/2 вартості квартири в розмірі 532 875 грн., стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 800 грн. В частині задоволених вимог про розірвання шлюбу, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що в силу статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Вважає, що при ухваленні рішення судом було проігноровані наведені нею факти, обставини та норми чинного законодавства в зв`язку з чим ухвалене незаконне рішення, яким позбавлено відповідача права власності на квартиру.
Зокрема вказує, що суд повинен був відмовити у задоволені позову у разі якщо це призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, коли відповідач неспроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за його частку в квартирі, а відсутність у нього коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і відповідно позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло. Відповідач не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар і позбавить засобів для життя та належне утримання дитини. 
Отже, на думку відповідача, суд формально поділив майно, не врахував її інтереси та право на житло. Наразі ОСОБА_1 позбавлена фінансової можливості сплатити позивачу компенсацію, бо будь-яких інших доходів крім заробітної плати вона немає, іншого нерухомого майна окрім зазначеної квартири у неї немає, на її утриманні знаходиться малолітня дитина. Внаслідок несплати відповідачем компенсації в процесі виконання оскаржуваного рішення виконавча служба застосує обмеження, стягнення потім торги і як наслідок мати з малолітньою дитиною залишаються безпритульними, але абсурдність ситуації полягає в тому, що вона навіть, якщо виплатить позивачу вартість його 1/2 то вона не зможе зареєструвати своє право власності на квартиру тому, що право на 1/2 квартири позивача не припиняється. Зазвичай правова позиція по даним справам передбачає, що у разі відсутності згоди іншого з подружжя на грошову компенсацію в результаті поділу майна суд залишає майно в їхній спільній частковій власності. Крім того, задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_2 суд зробив формальні судження щодо неподільності нерухомого майна без будь-якого висновку про неможливість виділу частки з спільного майна.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не оскаржується.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Підреза І. В. просить поновити строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, оскільки позивач наразі не знаходиться в м. Вінниці, відповідно жодних документів він не отримував, а тому лише в кінці травня 20023 року випадково дізнався про розгляд скарги в суді апеляційної інстанції в результаті чого було укладено договір про правову допомогу саме на представництво інтересів позивача в суді апеляційної інстанції. Посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
За викладених представником позивача обставин, колегія суддів дійшла висновку, що строк для подання відзиву підлягає поновленню.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Самородова О. П. вимоги апеляційної скарги підтримала на умовах, викладених у ній, і просила задовольнити. 
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Підреза І. В. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.
Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним критеріям.
Судом встановлено, що 27.07.2013 сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Приморським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, про що зроблено актовий запис №181. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно 07.09.2021 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькій області Управління державної реєстрації Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (т.1 а.с.5).
У шлюбі в сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказана обставина встановлена судом, та не оспорюється сторонами.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.05.2019 посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Ковальовою В. М. та зареєстрованого в реєстрі за №561, ОСОБА_5 (далі - продавець) та ОСОБА_1 (далі - Покупець) уклали цей договір. Продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .(п.1.1). Покупець стверджує, що шлюбний договорі, який би встановлював інший, ніж передбачений законом правовий режим щодо вищезазначеної нерухомості, яка придбається, не укладався, і повідомляє Продавця про те, що придбає вищезазначену нерухомість за згодою чоловіка, ОСОБА_2 (п.2.7) (т.1 а.с.106-107). 
Факт належності ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №273418941 від 06.09.2021 (т.1 а.с.32).
Відповідно до звіту про оцінку квартири, загальною площею 60,90 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного ТОВ «Віт-Окс» від 06.09.2021, вартість квартири, загальною площею 60,90 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без урахування ПДВ станом на 06.09.2021 становить 1 065 750 грн. (т.1 а.с.6-21).
Відтак судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, що не оскаржується сторонами в суді апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є неподільною, оскільки знаходиться на дев`ятому поверсі багатоповерхового будинку, окремі виходи у зв`язку з цим облаштувати неможливо. Доказів, що спростовують дане твердження матеріали справи не містять.
Також місцевим судом враховано, що зазначаючи про надмірний фінансовий тягар, пов`язаний із необхідністю сплати позивачу грошової компенсації за припинення її права власності на спірне майно, відповідач не обґрунтувала, яким чином слід поділити спірне майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та не пропонувала залишити це майно у особистій власності позивача.
В оскаржуваному рішенні зазначено, що визнання особистої приватної власності одного з подружжя на майно, яке є об`єктом поділу майна подружжя, без сплати компенсації частки цього майна, є неприпустимим та є незаконним втручанням у право одного з подружжя на мирне володіння майном.
Таким чином, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги про поділ спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме квартири, загальною площею 60,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 компенсації 1/2 вартості квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо суми компенсації, яку відповідачу необхідно сплатити на користь позивача, суд першої інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Отже, з огляду на відсутність погодження вартості майна між подружжям, вартість майна, що підлягає поділу, місцевий суд визначив виходячи з дійсної його вартості, беручи до уваги звіт про оцінку квартири виконаний ТОВ «Віт-Окс».
Також судом першої інстанції взято до уваги, що позивачем надано належні, достатні та допустимі докази на підтвердження вартості спірного майна, а саме: звіт про оцінку квартири, загальною площею 60,90 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного ТОВ «Віт-Окс» від 06.09.2021, відповідно до якого вартість квартири, загальною площею 60,90 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без урахування ПДВ станом на 06.09.2021 становить 1 065 750 грн. Будь-яких доказів на підтвердження іншої дійсної вартості спірного майна матеріали справи не містять.
Таким чином, розмір компенсації 1/2 вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 становить 532 875 грн. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Спір між сторонами виник з приводу поділу спільно нажитого майна подружжя, який регулюється нормами Сімейного Кодексу України.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Саме такий висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
Вирішуючи справу та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд встановив, що спірна квартира є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що визнається відповідачем, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визначення ідеальної частки ОСОБА_2 в розмірі 1/2 в праві спільної сумісної власності. Будь-які докази на спростування зазначеного відповідачем суду не надано.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки з майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина друга цієї ж статті).
Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Враховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
Згідно з Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.
Указаними Правилами також визначено, що до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Позивач ОСОБА_2 просив поділити спільну сумісну власність подружжя, а саме квартиру, загальною площею 60,90 кв. м., шляхом стягнення на його користь компенсації 1/2 вартості майна.
ОСОБА_1 звернулася із зустрічною позовною заявою про припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку в спірному майні шляхом виплати йому грошової компенсації за рахунок вартості частки транспортного засобу та частки грошових коштів отриманих в борг та привласнених ним. Ухвалою суду від 28.04.2023 зустрічний позов залишено без розгляду.
Сторонами не заявлялося й суду не було надано доказів того, що при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, частка якого виділяється, та власнику, частка якого залишається, може бути виділене окреме приміщення, що є ізольованим від приміщень іншого співвласника, має підведену систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складає окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу. Також сторони не бажають спільно володіти, проживати у спірній квартирі.
Верховний Суд у своїй постанові від 18.10.2022 по справі №369/13810/20 зазначає, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Верховний Суд також зазначає, що у процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання.
Системне тлумачення положень статті 69, 70, 71 СК України дає підстави застосовувати такий спосіб поділу майна, як поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Верховний Суд зазначає, що за відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові  від 04 листопада 2020 року у справа № 662/1069/17.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 визначила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі N 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю.
Також Велика Палата Верховного Суду в п. 59 - 61 постанови вказала, що якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на дол. речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу спільної сумісної власності, шляхом стягнення на користь  ОСОБА_2 з  ОСОБА_1 компенсації 1/2 вартості квартири в розмірі 532 875 грн., керуючись при цьому дійсною вартістю майна на час розгляду справи, що не спростовано відповідачем.
Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Самородова Олена Петрівна, залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 липня 2023 року.

Головуючий                                                          Ю. Б. Войтко

Судді:                                                                    І. В. Міхасішин 

                                                         М. В. Матківська