ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

25 липня 2023 року 	м.Суми	

Справа №591/8522/21 
Номер провадження 22-ц/816/1083/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Рунова В. Ю. 
сторони:
позивач – АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 травня 2023 року, в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене в м. Суми, повний текст якого виготовлений 10 травня 2023 року,
                                                                     в с т а н о в и в: 
29 листопада 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 26 лютого 2020 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання перед відповідачем виконав, надавши йому можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання за кредитним договором, станом на 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 10758,59 грн., з яких: 8410,59 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2348,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь, а також понесені судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 травня 2023 року в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості відмовлено. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на неповне, необ`єктивне дослідження обставин, які мають значення для справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального і матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Наголошує на тому, що з моменту підписання відповідачем заяви між банком та клієнтом був укладений договір відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Відповідач після отримання картки за умовами укладеного договору здійснив дії щодо її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація картки та користування картковим рахунком, на думку позивача, свідчать про укладення сторонами кредитного договору.
Вважає, що доводи відповідача про вчинення шахрайства з його кредитними коштами не підтверджені доказами. Саме відповідачем були порушені умови договору, за якими він зобов`язався негайно інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати Картки, Стікеру PayPass, ПІНу, сім-карти мобільного телефону. Зазначені умови договору відповідач не виконав. Оспорювані відповідачем операції були забезпечені авторизацією та ідентифікацією, переказ коштів відбувся з правильним введенням OTP-паролів, що направлялися на його фінансовий телефон. Зазначає, що умови договору банком не порушено, відповідач, у свою чергу, має право стягнути суму відшкодування з осіб, винних у вчиненні злочину, в разі ухвалення відповідного вироку судом.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову 10758 грн 59 коп. не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» уклав у письмовій формі з ОСОБА_1 кредитний договір б/н, в якому сторони узгодили його умови. Договір складається із анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
Відповідно до анкети-заяви банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту з можливістю односторонньої зміни кредитодавцем розміру ліміту, який первісно встановив у розмірі 3000 грн. та в подальшому збільшив до 6000 грн., а потім до 9 000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування (а.с.9).
Також встановлено, що між сторонами виникли кредитні відносини. На виконання умов кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» відкрив на користь ОСОБА_1 окремий рахунок з встановленим на ньому кредитним лімітом, а також видав позичальнику електронний платіжний засіб - кредитну картку № НОМЕР_1 з встановленим кредитним лімітом у розмірі 3000 грн. 
З розрахунку заборгованості та виписки з рахунку позичальника (а.с. 6-7, 8) встановлено, що 02 жовтня 2020 року ініційовано проведення по картці позичальника № НОМЕР_1 транзакції – переказів на картрахунок невідомої особи кредитних коштів на суму 9543,00 грн. та 3656,00 грн., що призвело до утворення заборгованості за кредитом. На вказану заборгованість банк нарахував позичальнику проценти.
07 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звертався з письмовими заявами до АТ КБ «Приватбанк», в яких повідомляв, що 02 жовтня 2020 року з його банківської картки за невідомих обставин зникли грошові кошти в сумі 9543,00 грн. та 3656,00 грн. та просив провести перевірку за фактом зникнення грошових коштів (а.с.52, 53).
За зверненням ОСОБА_1 від 19 листопада 2020 року про незаконне заволодіння належними йому грошовими коштами,до Єдиного реєстру досудових розслідувань Сумського ВП ГУНП в Сумській області внесені відомості під № 12020205440000539 від 20 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 55).
Згідно з розрахунком позивача, сума нарахованого банком боргу відповідача склала той розмір, що відповідає саме тій сумі, яка не санкціоновано, без згоди відповідача, була перерахована з його рахунку невідомими особами, та саме на цю суму банком нараховано відсотки. Іншої заборгованості за власними зобов`язаннями, що не пов`язані з оспорюваною сумою, у відповідача перед банком не існує.
Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виконав вимоги закону та повідомив банк про платіжні операції, які ним не виконувалися, тому не несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Позивач не довів того, що відповідач втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що держатель електронного платіжного засобу - фізична особа, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу. 
Електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. 
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.  
Відповідно до п. 14.12 ст.14 вказаного Закону, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Представник користувача має право отримати електронний платіжний засіб за довіреністю, що видана користувачем та посвідчена у встановленому законодавством порядку. У такому разі банк не несе відповідальності за проведення операцій з використанням такого електронного платіжного засобу, виданого представнику за довіреністю.
Згідно з пунктом 2 розділу VI положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин) емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. 
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.  Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).
Положеннями пунктів 7-9 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази не є достатніми для висновку про те, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 02 жовтня 2020 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів у розмірі 9543,00 грн. та 3656,00 грн.
Правильним є і висновок суду про те, що надані відповідачем докази підтверджують факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само його звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не спростовано факту його звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про доведеність позовних вимог.
Посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.  
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367-369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд   
                                                        п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 травня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        О. І. Собина 

                                                                                                   В. Ю. Рунов