П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 494/1193/22	

Перша інстанція: суддя Дубровна В.А.,
повний текст судового рішення
складено 03.03.2023, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Бітова А.І., Градовського Ю.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року у справі № 494/1193/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И В :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Березівського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до Березівської міської ради Одеської області (далі відповідач), в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 року «Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресом: АДРЕСА_1 ".
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.06.2021 року він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер №5121210100:02:005:0052, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності». При цьому, ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.12.2011 р є власницею суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: № 5121210100:02:005:0056. Згідно змісту оскаржуваного рішення Березівської міської ради за № 93- VII від 18.02.2016 р. гр. ОСОБА_2 надається дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 853 кв.м. Позивач вказує, що гр. ОСОБА_2 у незаконний засіб намагається збільшити площу своєї ділянки з 837 кв.м. до 853 кв.м., тобто, привласнити частину ділянки, яка її ніколи не належала, та нахабно, при цьому, приховала вже діючі документи, а саме, що на час прийняття Березівською міською радою зазначеного рішення земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 вже був присвоєний кадастровий номер: № 5121210100:02:005:0056 та гр. ОСОБА_2 вже отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 837 кв.м. серії ЯЛ № 664222 від 02.12.2011 р. Відповідач зі свого боку при винесені оскаржуваного рішення проявив халатність та безвідповідальність, не перевіривши наявність вже присвоєного кадастрового номеру земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що результатом таких дій гр. ОСОБА_2 може бути втрата його частини ділянки, тобто, понесення ним матеріальних втрат. Позивач відмічає, що Березівська міська рада, проявивши пасивність та бездіяльність, не звернулась до суду з вимогою про скасування свого рішення від 18.02.2016 року № 93-УІІ. Разом з тим, 20.10.2016 року рішенням № 254-VII Березівська міська рада скасувала рішення Березівської міської ради від 18.02.2016 року № 93-УІІ, проте Одеський апеляційний суд на скаргу гр. ОСОБА_2 по справі №494/173/17 скасував це рішення через порушення процедури скасування Березівською міською радою свого незаконного рішення, а не по суті та, фактично, залишив у силі незаконне рішення Березівської міської ради. Позивач зауважує, що халатність та бездіяльність Березівської міської ради при прийняті та в подальшому скасуванні Рішення Березівської міської ради Березівського району Одеської області від 18.02.2016 року № 93-VII привели до погіршення стосунків з гр. ОСОБА_2 та її родиною, та які мали трагічні наслідки для його родини, у т.ч. смерть його матері, попередньої власниці земельної ділянки. З огляду на те, шо рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р. порушує його права, як суміжного землекористувача, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Відповідач проти задоволення позову не заперечував та погодився фактично із доводами позивача про незаконність рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р., як таке, що було прийняте внаслідок введення в оману посадових осіб міської ради. В свою чергу, як вказав відповідач, рада намагалася скасувати оскаржуване рішення іншим своїм рішенням. Однак, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 року визнано протиправним та скасовано рішення шостої сесії Берегівської міської ради VII іня від 20.10.2016 року № 254-VII «Про скасування рішення від 18.02.2016 № 93-VII». водночас, на теперішній час, у зв`язку зі спливом строків позовної дальності, рада позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про скасування рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р.
Третя особа у справі заперечувала проти задоволення позову зазначивши, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 по справі № 494/173/17 визнано протиправним та скасовано рішення шостої сесії Березівської міської ради VII скликання від 20.10.2016 року № 254-УІІ «Про скасування рішення», яким було скасовано рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р. зробивши висновок, що вказане рішення відноситься саме до ненормативного акту, оскільки містить конкретний припис і вичерпав свою дію своїм виконанням, а саме: виготовленням на виконання цього рішення ОСОБА_2 відповідної технічної документації. Відтак, посилаючись на правові висновки ВП ВС від 17.02.2021 у справі №813/1009/17, третя особа зазначає, що оскаржуване позивачем рішення вичерпало свою дію фактом виготовлення зазначеної технічної документації на його виконання і по суті більше не порушує чиїхось прав чи свобод, що виключає право суду розглядати вимогу про визнання протиправним таке рішення суб`єкта владних повноважень, що є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, як далі вказала третя особа, предметом даного позову фактично є набуте ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, на яку рішенням Березівської міської ради № 93-VII від 18.02.2016 р їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Проте оскаржуючи це рішення, позивач навіть не зазначив ОСОБА_2 як учасника справи. Подання позову до неналежного відповідача або не усіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у такому позові. Окрім того, як зазначала третя особа, позивач приховував від суду те, що ОСОБА_3 , правонаступником якої він є, вже оскаржувала рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016, подавши 11.09.2019 зустрічний позов по справі № 494/451/19, та рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого по справі № 494/451/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і Березівської міської ради Одеської області про поновлення права власності на земельну ділянку, третя особа - ОСОБА_1 (позивач страві № 494/1193/22), зокрема, в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено. Оскільки рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 лютого 2020 по справі № 494/451/19 в частині відмови у позові ОСОБА_3 щодо скасування рішення Березівської міської ради Березівського району Одеської області за № 93-VII від 18.02.2016 набуло законної сили 24.03.2020, наведене є підставою для закриття провадження у даній справі. Також зауважує, що жодних порушень прав ОСОБА_3 , як попередньої власниці земельної ділянки) оскаржуваним позивачем рішенням не відбулось, оскільки це рішення було тільки підставою для встановлення шляхом виготовлення відповідної техдокументації зазначеного факту зміни меж відповідних ділянок, їх актуальну конфігурацію та спрямованість таких змін з метою їх можливого усунення. Навпаки, саме ОСОБА_3 порушила права ОСОБА_2 через заволодіння та використання належній їй частині ділянки без її згоди, що змусило ОСОБА_2 звернутися до суду (справа № 494/451/19).
Ухвалою Березівського районного суду Одеської області   від   12.09.2022 року у справі № 494/1193/22 даний адміністративний позов передано за предметною юрисдикцією (підсудністю) до Одеського окружного адміністративного суду в порядку ст. 29 КАС України.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2023р., у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 ( п`ять тисяч грн. 00 копійок) гривень.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем та третьою особою подано на вказане судове рішення апеляційні скарги, у яких кожен з апелянтів посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції у відповідних оскаржуваних ними частинах з ухваленням у цих частинах нового рішення.
Так, апелянт – ОСОБА_1 (позивач у справі) просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягненні на користь третьої особи судових витрат. Обґрунтування апеляційної скарги зводяться до того, що залучення третьої особи ОСОБА_2 до участі у розгляді даної справи що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача є незаконним. На думку позивача, третя особа та її представник створюють перешкоди позивачу як учаснику провадження, навмисно зазначають відмінні від дійсних обставини, зокрема зазначали іншу особу позивачем - ОСОБА_3 , яка померла. Позивач зазначає, що у цій справі у ОСОБА_2 не могли виникнути законні права та інтереси, оскільки для отримання рішення Березівської міської ради від 18.02.2016. №93-VII третя особа ОСОБА_2 вдалась до вчинення незаконних дій, які в свою чергу мають ознаки кримінальних правопорушень - введення в оману посадових осіб Березівської міської ради шляхом приховування вже діючого Державного акту на право власності, тобто приховуванням юридично важливої інформації, та поданням до Березівської міської ради підробленого документу, яким обґрунтовувала площу своєї ділянки у 853 м2. На думку апелянта оскаржуване рішення є протиправним та має бути скасовано, оскільки його прийнято Березівською міською радою за підробленими документами, наданими гр. ОСОБА_2 та врезультаті введення в оману посадових осіб Березівської міської ради громадянкою ОСОБА_2 , отже у шахрайський спосіб. Крім того, за доводами апелянта, за своїм змістом оскаржуване позивачем рішення Березівської міської ради за № 93- VII від 18.02.2016 р. суперечить рішенню виконавчого комітету Березівської міської ради №13 від 15 вересня 1982 р. про відвід земельної ділянки ОСОБА_3 під будівництво житлового будинку, Акту виноса в натурі земельної ділянки індивідуального забудовника від 16 грудня 1982 р., плану на забудову №13 від 15 вересня 1982 р. (Додатки 3, 4, 5 відповідно заяви «про відхилення заяви про закриття провадження у справі» від 28.11.2022р.), оскільки площа ділянки третьої особи гр. ОСОБА_2 не може перевищувати 787 м2 згідно цього ж рішення. З огляду зокрема на викладене, позивач вважає, що оскаржуване рішення є таким, що порушує враховуючи наведене, права позивача, законні права користування частиною земельної ділянки та законні інтереси, пов`язані з правом користування частиною земельної ділянки, оскільки він є спадкоємцем суміжної земельної ділянки. Окремо, апелянт зазначив, що ця частина ділянки у законний засіб попереднього користувача ОСОБА_3 не вилучалась. Також, у своїх доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 вказує про необґрунтованість прийнятого рішення судом першої інстанції в частині відшкодування на користь ОСОБА_2 понесених нею у зв`язку із розглядом цієї справи в суді першої інстанції витрат на правничу допомогу.
ОСОБА_2 надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якій вказуючи на хибність та необґрунтованість доводів апелянта – ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні його апеляційної скарги мотивуючи зокрема тим, що позивач у даній справі оскаржує рішення, яке навіть теоретично не створює для нього жодних правових наслідків. Також, на думку третьої особи, є необґрунтованими та хибними доводи апелянта ОСОБА_4 в частині висновку суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_2 судових витрат.
Позивачем було надано заперечення на відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у яких позивач у справі виклав обставини, фактично аналогічні тим, якими зокрема обґрунтовано було позов та апеляційну скаргу на судове рішення.
В свою чергу, у своїй апеляційній скарзі – ОСОБА_2 (третя особа у справі) оскаржує судове рішення в частині розподілу судових витрат, та просить скасувати рішення суду першої інстанції у цій частині та прийняти нове рішення, яким стягнути на її користь витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн. Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що суд першої інстанції на її думку не мав підстав та повноважень на зменшення заявленого третьою особою до стягнення розміру оплати адвоката по справі, оскільки принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу застосовується згідно вимог процесуального закону за наявності відповідного клопотання, яке в даному випадку, як було встановлено самим судом – відсутнє. Також, на думку апелянта ОСОБА_2 , суд першої інстанції не врахував, що договором про надання правової допомоги з додатками до нього сторонами було погоджено фіксований розмір оплати за його виконання.
Від позивача у справі – ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому вказуючи про хибність доводів скаржниці, просить відмовити у задоволенні її скарги посилаючись зокрема на те, що представництво інтересів третьої особи у цій справі незаконне, так як не направлене на захист саме законних прав, які в даному спірному випадку у гр. ОСОБА_2 у розгляді цієї справи відсутні. Відтак, на думку позивача, адвокат мав би відмовитись від захисту третьої особи у цій справі. До того ж, як далі вказує ОСОБА_1 у своєму відзиві, третьою особою не було надано доказів оплати адвокатських послуг.
Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи постанови Одеського апеляційного суду від 11.04.2023р. по справі №494/451/19, яка приєднується до матеріалів справи.
Щодо вказаного клопотання, ОСОБА_2 надала до суду заперечення, які також приєднуються до справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 (мати позивача ОСОБА_1 ) за життя була власницею земельної ділянки площею 0,0722 гектарів за адресом: АДРЕСА_1 , кадастровий номер № 5121210100:02:005:0052 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЛ № 299620 від 06.04.2012 року.
ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 837 кв.м. за кадастровим номером № 5121210100:02:005:0056, розташованої за адресом: АДРЕСА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку» серії ЯЛ № 664222 від 02.12.2011 р.
Позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом» НРВ 885459 від 22.06.2021 року отримав спадщину - земельну ділянкою площею 0,0722 гектарів за кадастровим номером № 5121210100:02:005:0052, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). ( а.с. 8)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2021 року ОСОБА_1 є власником вказаної земельної ділянки. ( а.с. 9).
18.02.2016 року рішенням третьої сесії Березівської міської ради VII скликання за № 93-VII надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресом: АДРЕСА_1 ( а.с. 10).
Вважаючи, що даним рішенням порушуються права позивача, як суміжного землекористувача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2022 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 (далі-третя особа).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Прийняття відповідачем оскаржуваного рішення саме собою не зумовило жодних юридичних наслідків безпосередньо для позивача, не завдало йому шкоди, не змінило обсягу їх прав та обов`язків як власника земельної ділянки, станом на час розгляду даної справи матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення його прав, як власника земельної ділянки, твердження позивача про вплив спірного рішення міської ради на його права та інтереси вважав необґрунтованими.
Зазначивши, що оскаржуване рішення Березівської міської ради відноситься саме до ненормативного акту, який на час розгляду справи вичерпав свою дію своїм виконанням, суд першої інстанції вважав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом оскарження рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою не забезпечує його реального захисту.
Також, на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у справі на стороні відповідача – ОСОБА_2 було стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та правильними, з огляду на наступне.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. “б” ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, крім іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. 
Повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою  статті 118 Земельного кодексу України.
Як визначено ч.ч.1, 2, 6 ст.118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. 
У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.  
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). 
Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. ( ч. 7  статі 118 ЗК України);
Частиною 9 статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Приписами ч.1 ст.122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. 
В свою чергу, у відповідності до п. 34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. 
У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.59 Закону 280/97-ВР, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч.10 ст.59 Закону № 280/97-ВР).
При цьому, суд першої інстанції також вірно звернув увагу на те, що за змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп Суд зазначив, що рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
Суд першої інстанції доцільно в даному випадку врахував в даному випадку висновки Конституційного Суду відображені у рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 при вирішенні питань, порушених в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, зокрема в п.4.1 вказаного рішення, де зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод або інтересів позивача.
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
При цьому порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій, чи прийняттям оскаржуваних рішень, не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Колегія суддів зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
В даному контексті апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 13.08.2020 у справі № 369/3756/16-а, де Суд зазначив, що обов`язковою умовою оцінки судом рішення суб`єкта владних повноважень та/або органів місцевого самоврядування є доведеність позивачем порушення таким рішенням його прав та законних інтересів. При цьому таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення, що не дозволяє скаржитися щодо певних обставин абстрактно лише тому, що заявник вважає, що спірне рішення начебто впливає на правове становище позивача та третіх осіб. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що спір у даній справі між позивачем та Березівською міською радою виник щодо межі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 .
Водночас, підставою виникнення спірних правовідносин є прийняття відповідачем оскаржуваного рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а тому будучи суміжником землевласником позивач звернувся до суду з даним позовом.
В свою ж чергу, як вірно зауважив суд першої інстанції, скасування оскаржуваного у цій справі рішення, заявником стосовно якого позивач не був, буде мати вплив на права третьої особи - ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, зміст позовних вимог та характер правовідносини, щодо яких виник спір, свідчить про те, що звернення до суду з цим позовом спрямоване, насамперед, на захист цивільних прав та інтересів позивача щодо встановлення межі земельної ділянки, а відтак цей спір не пов`язаний із захистом прав у сфері публічно-правових відносин.
Та обставина, що відповідачем у справі визначено орган місцевого самоврядування, не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.
Разом з цим, як вказує ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Водночас, відповідно до встановлених обставин справи, ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 31.08.2022 року по справі № 494/952/20 за позовом ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення Березівської міської ради за №93-VII від 18.02.2016 року було закрито провадження по справі, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Відтак, постановлення вказаної ухвали про закриття провадження у справі через те, що спірні правовідносини не мають розглядати за правилами цивільного судочинства, і спір необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
При цьому, згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
З рахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно зауважив у своєму рішенні, що постановлення зазначеної вище ухвали про закриття провадження у справі через те, що спірні правовідносини не мають розглядати за правилами цивільного судочинства, і спір необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.
З огляду на існування юрисдикційного конфлікту та імперативний припис частини 2  статті 256 ЦПК України, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана справа № 494/1193/22 підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
З приводу доводів апелянта про наявність порушеного права, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що прийняття Березівською міською радою оскаржуваного рішення не змінило статус земельної ділянки, власником якої є позивач, а також не зумовлювало жодних змін в її розмірі.
При цьому, факт надання дозволу на розробку проекту землеустрою та розроблення відповідного проекту не є підставою для виникнення у особи права власності на земельну ділянку.
Колегія суддів з даного приводу наголошує апелянту ОСОБА_1 , що згідно приписів ст.118 ЗК України слідує, надання дозволу вповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності не означає позитивного рішення про передачу її в користування, що є завершальним етапом визначеної законом процедури, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.
Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на раду обов`язку (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою) щодо надання цієї земельної ділянки у власність. Рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом, зокрема у разі невідповідності місця розташування ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів.
Виходячи з встановлених обставин справи, колегія суддів в даному випадку вважає відсутнім порушене право позивача у правовідносинах з приводу яких виник цей спір, адже прийняття відповідачем оскаржуваного рішення саме по собі не зумовило жодних юридичних наслідків безпосередньо для позивача, не завдало йому шкоди й не змінило обсягу їх прав та обов`язків як власника земельної ділянки.
За вказаного, оскільки станом на час розгляду даної справи матеріали справи не містять будь-яких доказів порушення його прав, як власника земельної ділянки, твердження позивача про вплив спірного рішення міської ради на його права та інтереси є необґрунтованим, про що вірного висновку дійшов суд першої інстанції ухвалюючи судове рішення у цій справі.
Крім того, судова колегія звертає увагу, що згідно ч. 1  ст. 22 ЗК України  право власності на землю або право користування  наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Відповідно до ч. 1  ст. 23 ЗК України  право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними,  міськими, районними Радами народних депутатів.
Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних  законом  інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.
Згідно встановлених Одеським апеляційним адміністративним судом під час розгляду справи № 494/173/17 обставин, відображених у мотивувальній частині постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2017 р. у вказаній вище справі №494/173/17, рішення третьої сесії Березівської міської ради VІІ скликання від 18.02.2016 року № 93-VІІ про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, яке скасовано оскаржуваним рішенням Березівської міської ради VІІ скликання від 20.10.2016 року № 254-VІІ, відноситься саме до ненормативного акту, оскільки містить конкретний припис і вичерпав свою дію своїм виконанням, а саме: виготовленням на виконання цього рішення ОСОБА_2 відповідної технічної документації, що і було здійснено ОСОБА_2 у спірному випадку.
З наведеного можна зробити висновок про те, що скасування такого акта не породжує правових наслідків для ОСОБА_2 оскільки у такої особи виникло право на затвердження виготовленої технічної документації із землеустрою і це право ґрунтується на нормах  ЗК України.
Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом оскарження рішення відповідача про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою не забезпечує його реального захисту.
Оскільки позивачем не підтверджено факту наявності порушення його прав, свобод та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, тому вказане є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Суд першої інстанції також надав вірну оцінку доводам представника третьої особи щодо самостійної підстави для відмови у задоволені позову через не зазначення позивачем у позові ОСОБА_2 , як учасника справи, оскільки визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.
Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для заявленого представником третьої особи закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що мати позивача ОСОБА_3 оскаржувала рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р., подавши в межах розгляду справи № 494/451/19 зустрічний позов про його скасування, оскільки рішення Березівського районного суду Одеської області від 25.02.2020 р. у цивільній справі № 494/451/19 не містить висновків щодо скасування рішення Березівської міської ради за № 93-VII від 18.02.2016 р.
На підставі наведених вище правових норм, проаналізувавши встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог у даному випадку.
За вказаного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду справи, підстави для її задоволення та скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позову - відсутні.
Що стосується приєднаної за клопотанням ОСОБА_1 до матеріалів справи постанови Одеського апеляційного суду від 11.04.2023р. по справі № 494/451/19 колегія суддів зауважує, що вказане судове рішення не має жодного правового значення для вирішення саме даної справи, не впливає на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, зроблених за результатом розгляду цієї справи.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 (третьої особи у справі) колегія суддів виходить з наступного.
Приймаючи рішення в частині стягнення на користь третьої особи ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що за результатами розгляду даної справи суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову, а тому заявлені представником третьої особи судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень підлягають розподілу.
При цьому, оцінивши подані документи, якими обґрунтовано реальність надання послуг адвоката, суд першої інстанції вважав що заявлений до відшкодування розмір витрат є неспіввісним з розглядом цієї справи та дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.
Надаючи оцінку обґрунтованості такого висновку суду першої інстанції, судова колегія враховує, що в силу вимог ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно приписів ст.139 КАС України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, згідно  ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розподіл судових витрат не здійснюється.
При цьому, за визначенням ч.11  статті 139 КАС України  судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь зі сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того, заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
За правилами вказаної норми право на відшкодування судових витрат, понесених третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, реалізується за правилами розподілу судових витрат, які встановлені для того учасника справи, на стороні якого виступала така третя особа, та залежно від її позиції стосовно заявлених позовних вимог.
В даному випадку, ОСОБА_2 приймає участь у розгляді цієї справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
При цьому, відповідач у даній справі є суб`єктом владних повноважень, який не заперечував проти задоволення позову.
Виходячи з викладеного, оскільки за результатами розгляду даної справи було прийнято рішення про відмову в задоволені позову, відтак третя особа має право на відшкодування понесених у зв`язку із таким розглядом судових витрат.
Як свідчать матеріали справи, на підтвердження витрат на правову допомогу представник третьої особи надав до матеріалів справи:
- договір про надання правової допомоги від 12.10.2022, укладений між ОСОБА_2 (Клієнт) та адвокатом Орез В.П. (Адвокат), за умовами якого Адвокат зобов`язується здійснити представництво інтересів Клієнта в Одеському окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 494/1193/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Березівської міської ради Одеської області про скасування рішення, а Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокатові гонорар відшкодувати Адвокатові витрати, пов`язані із виконанням Договору, відповідно до п. 2 Договору. Обсяг правової допомоги розмір гонорару та порядок його внесення узгоджується Сторонами додатково з урахуванням потреб у допомозі Клієнта, руху справи, її важливості для Клієнта, зайнятості Адвоката з інших справах, витраченого часу та інших чинників, які мають відповідне значення.( пункт 1.1., 1.3. договору)
17.11.2022р. сторонами вказаного вище Договору було підписано додаток № 1 від 17.11.2022 р. до вказаного договору, за умовами якого сторони визначили складові обсягу правової допомоги, який зобов`язаний надати Адвокат за Договором (зокрема ознайомлення з усіма наявними у Клієнта матеріалами, а також із справою в суді першої інстанції, у разі необхідності - збір додаткових документів, потрібних для ведення трави; складання, узгодження з Клієнтом відповідних клопотань, заяв, тощо). Гонорар з урахуванням складності справи, її важливості та терміновості для Клієнта, кількості документів, що належить вивчити та проаналізувати, кваліфікації і досвіду Адвоката, витраченого Адвокатом часу, розумності та інших чинників складає фіксовану суму в розмірі 6 000 (Шість тисяч) грн., які сплачуються Клієнтом не пізніше 01.01.2023. ( пункти 1-2 угоди).
Згідно додатку № 2 від 23.02.2023 р. до вказаного вище договору, сторони визначили, що додатковий обсяг правової допомоги, який зобов`язаний надати Адвокат за Договором, складається з участі в судових засіданнях суду першої інстанції, які призначив суд, із врахуванням часу на приїзд до суду, підготовку до участі в конкретному судовому засіданні, очікування початку судового засідання; консультування Клієнта з усіх правових питань, які виникають під час розгляду справи; вчинення будь-яких інших дій, необхідних на думку Адвоката для досягнення позитивного результату по справі (відмови у позові по справі № 494/1193/22, закриття провадження, залишення позову без розгляду). Гонорар з урахуванням складності справи, її важливості та терміновості для Клієнта, кваліфікації і досвіду Адвоката, витраченого Адвокатом часу, розумності та інших чинників складає фіксовану суму в розмірі 4 000 (Чотири тисячі) грн., які сплачено Клієнтом до підписання Додатку. ( пункти 1-2 угоди).
Також, до матеріалів було надано опис виконаних робіт ( наданих послуг) адвокатом:
- на суму 6000,00 грн., згідно якому Адвокатом надано Клієнту наступні види правової допомоги: вивчення усіх наявних у Клієнтів документів, пов`язаних із справою, підготовка попереднього плану дій на досягнення позитивного результату по справі (відмові у позові, закриття провадження, залишення позову без розгляду), в тому числі, збір доказів, консультування з усіх питань, пов`язаних чи таких, що виникають із справою, надання рекомендацій ( 3 год.); Складання та подання заяви про надання доступу до електронної справи ( 0,5 год.); повідомлення про відсутність документів в електронній справі ( 0,5 год); складання, узгодження із Клієнтом та подання заяви про залишення позову без розгляду через пропуск строку звернення до суд ( 2 год.); складання, узгодження із Клієнтом та подання заяви про закриття провадження (2 год); складання, узгодження із Клієнтом та подання пояснень на позов, в тому числі, дослідження та аналіз позову ОСОБА_1 із додатками ( 6 год), всього 17 годин;
- на суму 4000 грн., згідно якому Адвокатом надано Клієнту наступні види правової допомоги: участь в судовому засіданні 13.01.23 (1 год), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год), очікування початку судового засідання (0,5 год); участь в судовому засіданні 25.01.23 (0 год - відкладено через тривогу), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год), очікування початку судового засідання -закінчення тривоги (0,5 год); участь в судовому засіданні 09.02.23 (0,25 год), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год), очікування початку судового засідання - закінчення тривоги (0,75 год); участь в судовому засіданні 03.03.23 (1 год), включаючи часу на приїзд до суду (1 год), підготовку до участі в конкретному судовому засіданні (0,5 год).
Позивач в свою чергу просив відмовити у стягненні судових витрат у зв`язку із зловживанням процесуальними правами третьою особою. На такі самі фактично підстави посилається позивач і у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та вказує про відсутність платіжного документу про оплату послуг адвоката.
Висновуючись з приводу доводів апелянта ОСОБА_2 , колегія суддів враховує, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Наданими документами до матеріалів справи підтверджено понесення третьою особою витрат на правничу допомогу у цій справі.
Водночас, колегія суддів враховує, що положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Отже, розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
В ч.5 ст. 134 КАС України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу у даній справі колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має врахувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), який в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Також удова колегія зауважує, згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року  5076-VI (далі - Закон  5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Дослідивши наявні у справі докази, надані в обґрунтування й доведення витрат на правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку із розглядом цієї справи в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу, який позивач просив стягнути з суб`єкта владних повноважень у сумі 10000,00 грн. був узгоджений умовами відповідного договору у фіксованій сумі, підтверджений складеними та підписаними описами в тому числі.
В контексті викладеного, апеляційний суд також приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21, згідно яких учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Отже, проаналізувавши надані позивачем документа, приймаючи до уваги доводи апелянта з посиланням на правові висновки Верховного суду, викладені у постанові від 28.12.2020р. у справі №640/18402/19 та ВП ВС у постанові від 16.11.2022р. по справі №922/1964/21, колегія суддів вважає, що оскільки в даному випадку розмір винагороди за надання правової допомоги був визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, отже є визначеним, то такий не змінюється в залежності (не залежить) від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, відтак обов`язкове надання детального опису робіт, про необхідність якого зазначав суд першої інстанції, не є ґрунтовним у спірному випадку.
Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Розглядаючи заяву про розподіл судових витрат, та вирішуючи її по суті, суд має детально визначити чи підтверджуються вони документально (реально понесені) чи заявлених розмір відповідає визначеним приписами КАС України критеріям та чи є такі витрати співмірними зі складністю справи та здійсненими стороною діями під час розгляду спору, а не автоматично стягувати увесь заявлений стороною до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу.
Засовуючи наведені вище критерії, оцінивши рівень заявлених до відшкодування витрат позивача на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, з урахуванням того, що такі витрати понесені фактично, враховуючи складність справи, характер спірних правовідносин, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності послуг категорії складності справи та пропорційності наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, обсягом наданих послуг, їх необхідності, ціною позову та значенням справи для сторони, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат  сумі 10000,00 грн. та правомірним присудження до стягнення суми витрат у розмірі 5000,00 грн.
З приводу посилань ОСОБА_1 на відсутність доказів оплати послуг адвоката, такі апеляційний суд відхиляє, оскільки норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною (оплачені), а й тих, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат.
Виходячи з викладеного доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Інші доводи апеляційних скарг є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи вцілому.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене, відсутні підстави для скасування додаткового судового рішення у цій справі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказані апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315-317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2023 року у справі №494/1193/22 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	А.І. Бітов    Ю.М. Градовський