ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2023 року                                                                                      Справа № 924/905/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Тимошенко О.М. ,  суддя Юрчук М.І. 

секретар судового засідання Кравчук О.В.

за участю представників сторін:
позивача: не з`явився
відповідача: Куркевич О.В. адвокат (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" на рішення Господарського суду Хмельницької області, ухвалене 26.04.2023 суддею Смаровозом М.В., повне рішення складено 08.05.2023, у справі № 924/905/22 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто"
до Фізичної особи-підприємця Рааца Костянтина Валерійовича
про стягнення 466 112,23 грн

В грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою (з урахуванням прийнятих судом заяв від 19.01.2023, 01.02.2023) до Фізичної особи-підприємця Рааца Костянтина Валерійовича про стягнення з відповідача існуючої станом на 19.01.2023 заборгованості у розмірі 466 112,23 грн, а саме: 300 000 грн основного боргу, 141 163,07 грн інфляційних втрат, 24 949,16 грн 3% річних.
21.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" у  порядку ч. 3 ст. 184 ГПК України подало до суду заяву про визнання недійсним правочину,  оформленого договором № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, додатком № 1 до договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, додатковою угодою до договору № 31/12/18 від 31.12.2018 про надання юридичних послуг від 28.02.2019, актом приймання-передачі наданих послуг від 31.10.2019, актом приймання-передачі наданих послуг від 31.12.2019, та укладеного між Фізичною особою-підприємцем Раацом Костянтином Валерійовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Фаворит-Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2.
Рішенням  Господарського суду Хмельницької області від 26.04.2023 у справі № 924/905/22, серед іншого:
У задоволенні поданої в порядку ч. 3 ст. 184 Господарського процесуального кодексу України заяви товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" (у редакції від 21.03.2023) про визнання недійсним правочину відмовлено.
У позові відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит - Авто" на користь Фізичної особи-підприємця Рааца Костянтина Валерійовича 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу /т. 2 а.с. 4-9/.
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Фаворит-Авто", не погоджуючись з  ухваленим рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.04.2023 у справі № 924/905/22 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити повністю /т. 1 а.с. 13-33/.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує:
- позивач, з урахуванням прийнятих судом заяв від 19.01.2023, 01.02.2023, просив суд стягнути з відповідача існуючу станом на 19.01.2023 заборгованість у розмірі 466 112,23 грн, а саме: 300 000 грн основного боргу, 141 163,07 грн інфляційних втрат, 24 949,16 грн,  3% річних;
- вимоги мотивовані тим, що будь-які документи, які б підтверджували реальність отриманих послуг та були підставою для перерахування 300 000 грн, у товариства відсутні;
- тому вказані кошти позивач просить стягнути на підставі ст. 1212 ЦК України, а також нараховані 3% річних та втрати від інфляції; 
- окремі копії документів містять очевидні ознаки підробки, оскільки підписано сторонами не в час, зазначений в самому договорі. На думку позивача, таке складення документів відбулось лише після заявлення позивачем позову та з метою уникнення цивільно-правової відповідальності в частині повернення безпідставно набутого майна;
-  про наявність договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатку № 1 до договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, позивачу стало відомо виключно з відзиву на позовну заяву, що був отриманий 17.01.2023;
- у позивача відсутні будь-які документи чи інше підтвердження реальності, доцільності та економічної обґрунтованості замовлення у відповідача зазначених послуг на таку суму, досягнення внаслідок такої угоди основної мети діяльності товариства - отримання прибутку. Правові наслідки у вигляді виникнення права на оплату наданих послуг наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами;
- зазначені у додатку № 1 до договору послуги належать до безтоварних операцій і за своєю суттю є витратами на збут;
- документами, що підтверджують фактичне отримання послуг з керування комп`ютерними системами можуть бути акти приймання-передачі послуг або інші документи, що підтверджують фактичне надання (отримання) послуг, які повинні мати всі обов`язкові реквізити первинних документів, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", звіти про надані послуги, про проведення конкретних дій саме виконавцем послуг, в яких мають бути викладені результати наданих послуг;
- для економічної доцільності таких послуг є доведення безпосереднього зв`язку таких операцій з господарською діяльністю платника податків та підтвердження їх (операцій) належними первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, які б засвідчували факт здійснення господарської операції;
- придбані послуги не є такими, що належать до господарської діяльності товариства, ці господарські операції не спричинили реальні зміни майнового стану товариства, а отже неможливо встановити зв`язок отриманих послуг та прибутку;
- спірний договір може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків;
- наведені обставини свідчать про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення грошових коштів з власності позивача без належних на те підстав з метою незаконного збагачення відповідача, та в подальшому, можливо, самого представника товариства;
- отже укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України;
- з аналізу положень статуту позивача (в редакції, чинній на момент вчинення оспореного правочину), слідує, що для вчинення генеральним директором позивача від імені останнього правочину з ціною понад 50 000,00 грн необхідною передумовою є отримання попередньої письмової згоди єдиного учасника товариства на вчинення такого правочину, яка (згода) оформляється одноособовим письмовим рішенням учасника.
- проте доказів існування рішення єдиного учасника позивача - ОСОБА_1 про надання попередньої згоди на вчинення генеральним директором позивача - ОСОБА_2 оспорюваного правочину матеріали справи не містять.
- генеральний директор позивача - ОСОБА_2, вчиняючи оспорений правочин на підставі статуту, за відсутності попередньої письмової згоди єдиного учасника товариства, перевищив свої повноваження, а відповідач, будучи обізнаним про наявність обмежень повноважень ОСОБА_2, вчиняючи правочин, діяв не проявивши розумну обачність;
- суду першої інстанції слід було критично оцінити доводи відповідача про здійснення позивачем оплати послуг та їх відображення в податковому і бухгалтерському обліку як обставину, що свідчить про наступне схвалення позивачем оспореного правочину, оскільки саме до повноважень генерального директора входить здійснення управління поточною діяльністю товариства (п. п. 7.24, 7.25 статуту).
- при цьому надана відповідачем платіжна інструкція про перерахування коштів містить лише посилання на самого платника ТОВ "Торговий Дім «Фаворит-Авто", втім жодних відомостей з приводу того, що таке схвалення (перерахування коштів) виходило від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти спірний правочин, дана платіжна інструкція не містить;
- виходячи з вищенаведених обставин справи, оскільки відповідач, укладаючи договір з представником позивача, який діяв на підставі статуту, проявивши розумну обачність, повинен був знати про наявні у статуті обмеження повноважень генерального директора позивача на вчинення правочинів з ціною понад 50 000,00 грн, однак, незважаючи на відсутність попередньої письмової згоди єдиного учасника позивача, вчинив з ним оспорюваний правочин, що у подальшому не отримав наступного схвалення товариством, суд мав дійти висновку про визнання оспорюваного правочину недійсним згідно зі ст. 215 ЦК України з огляду на недодержанням вимог ст. 203 ЦК України.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції неповно, не об`єктивно та невсебічно встановлено обставини справи. Допущено порушення судом норм процесуального права, зокрема ст. 73, 75, 79, 86, 226, 231, 236, 237 ГПК України та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема:  Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про господарські товариства", Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення у цій справі.
Листом № 924/905/22/3349/23 від 29.05.2023 матеріали справи було витребувано з Господарського суду Хмельницької області.
05.06.2023 до суду надійшли матеріали справи № 924/905/22.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.04.2023 у справі № 924/905/22, розгляд справи призначено на 05.07.2023 /т. 2 а.с. 42-43/.         
22.06.2023  (вх. № 5325/23) від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.04.2023 у справі № 924/905/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення /т. 2 а.ч. 47-51/.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 задоволено заяву (вх.№ 3079/23) представника Фізичної особи-підприємця Рааца Костянтина Валерійовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі № 924/905/22.
В судовому засіданні 05.07.2023 представник відповідача заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги.
Позивач явку повноважного представника в призначене судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив; про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чино, що підтверджується довідкою про доставку документа в електронному вигляді від 12.06.2023 в його електронний кабінет /т.2 а.с. 44/.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що ухвалою суду від 12.06.2023 явка представників сторін в судове засідання 05.07.2023 обов`язковою не визнавалась, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника позивача, оскільки його не явка не перешкоджає перегляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:          

Наказом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" № 0/1-к від 13.04.2007 призначено ОСОБА_2 на посаду Генерального директора товариства з 13.04.2007 /т. 1 а.с. 45/.
31.12.2018 між фізичною особою-підприємцем Раацом Костянтином Валерійовичем (виконавцем) та товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2 (замовником) укладено, скріплено підписами та печаткою замовника договір про надання юридичних послуг № 31/12/18 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику юридичні послуги, вказані в додатку № 1 до цього договору, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Згідно з п. 2.1 договору виконавець надає замовнику юридичні послуги, вказані в додатках до цього договору.
Виконавець надає замовнику юридичні послуги в строк до 31.12.2019 (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 3.1 договору виконавець зобов`язаний, зокрема: надати замовнику юридичні послуги на умовах, визначених у цьому договорі.
В свою чергу, замовник зобов`язаний, зокрема: протягом двох робочих днів оплатити розраховані виконавцем будь-які обов`язкові платежі, що виникли в межах надання юридичних послуг виконавцем; зобов`язаний оплатити надані юридичні послуги на умовах і в порядку, визначених цим договором (п. 3.2).
Згідно з п. 4.1 договору вартість юридичних послуг, що надаються замовнику виконавцем узгоджується сторонами та зазначається в додатках до цього договору.
Факт наданих послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг (п. 4.3 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору підставою для оплати юридичних послуг наданих виконавцем є рахунок.
Згідно із п. 4.5 договору замовник оплачує юридичні послуги протягом 30 календарних днів з моменту надання виконавцем рахунку на оплату.
Згідно з п. 5.1 договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України і положень цього договору.
Відповідно до п. 5.3 договору за прострочення оплати наданих юридичних послуг, замовник, сплачує на користь виконавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен календарний день такого прострочення, а у разі прострочення оплати наданих юридичних послуг на більш ніж 30 календарних днів, штраф в розмірі 20 % від вартості наданих юридичних послуг.
Цей договір набирає юридичної сили з моменту підписання його сторонами (п. 7.1).
Договір набуває чинності з 01.01.2019 і діє до 31.12.2019, але не раніше ніж до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 7.2) /т. 1 а.с. 38/.
31.12.2018 між Фізичною особою-підприємцем Раацом Костянтином Валерійовичем (виконавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2 (замовником) укладено, скріплено підписами та печаткою замовника додаток № 1 до договору, відповідно до якого сторони погодили наступний прейсукарант за надання послуг: юридичний супровід діяльності підприємства з 01.01.2019 по 31.12.2019, вартістю 15 000 грн за 1 місяць, всього 180 000 грн /т. 1 а.с. 39/.
28.02.2019 між Фізичною особою-підприємцем Раацом Костянтином Валерійовичем (виконавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2 (замовником) укладено, скріплено підписами та печаткою замовника додаткову угоду до договору про надання юридичних послуг, відповідно до якої сторони вирішили з 01.03.2019 розширити перелік послуг, що надаються виконавцем замовнику. Враховуючи зазначене, сторони узгодили вести зміни до додатку № 1 до договору в частині видів юридичних послуг і викласти його у новій редакції: юридичний супровід діяльності підприємства з 01.01.2019 по 31.12.2019, вартістю 15 000 грн за 1 місяць; аналіз та редагування проектів кредитних договорів з банківськими установами, вартістю 20 000 грн за 1 процедуру підписання; ведення переговорів та претензійної роботи щодо стягнення дебіторської заборгованості з контрагентами підприємства, вартістю 3 000 грн за 1 контрагента /т. 1 а.с. 183/.
Фізичною особою-підприємцем Раацом Костянтином Валерійовичем (виконавцем) виписано рахунок № 31/10Р-6 від 31.10.2019 ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" (замовнику) на суму 270 000 грн (за юридичні послуги).
31.10.2019 ФОП Раацом Костянтином Валерійовичем (виконавцем) та ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2 (замовником) підписано та скріплено печаткою замовника акт приймання-передачі наданих послуг, відповідно до п. 1 якого виконавець з 01.01.2019 по 31.12.2019 надав замовнику послуги відповідно до договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018, а замовник прийняв надані послуги (п. 1 акту).
Згідно з п. 2 акту вартість послуг за період, вказаний в п. 1 цього акту, становить 270 000 грн, що складається з юридичних послуг, вказаних в додатку № 1 до договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018: - юридичний супровід діяльності підприємства з 01.01.2019 по 31.10.2019, вартістю 150 000 грн за 10 місяців; аналіз та редагування проектів кредитних договорів з банківськими установами, вартістю 60 000 грн за 3 процедури підписання; ведення переговорів та претензійної роботи щодо стягнення дебіторської заборгованості з контрагентами підприємства, вартістю 60 000 грн за 20 контрагентів.
Згідно з п. 3 акту, жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг замовник до виконавця не має /т. 1 а.с. 184/.
ФОП Раацом Костянтином Валерійовичем (виконавцем) виписано рахунок № 21/11Р-6 від 21.11.2019 ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" (замовнику) на суму 30 000 грн (за юридичні послуги).
31.12.2019 між фізичною особою-підприємцем Раацом Костянтином Валерійовичем (виконавцем) та товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2 (замовником) підписано та скріплено печаткою замовника акт приймання-предачі наданих послуг, відповідно до якого виконавець з 01.11.2019 по 31.12.2019 надав замовнику послуги відповідно до договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018, а замовник прийняв надані послуги (п. 1 акту).
Згідно з п. 2 акту вартість послуг за період, вказаний в п. 1 цього акту, становить 30 000 грн, що складається з юридичних послуг, вказаних в додатку № 1 до договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018.
Згідно з п. 3 акту жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг замовник до виконавця не має/т. 1 а.с. 40/.
ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" було перераховано ФОП Раацу К.В. грошові кошти у загальній сумі 300  000,00 грн згідно з платіжними дорученнями:
- № 1709 від 21.01.2020 на суму 30 000 грн за юридичні послуги згідно рахунку № 21/11Р-6 від 21.11.2019 /т. 1 а.с. 5/;
- № 1710 від 21.01.2020 на суму 135 000 грн за юридичні послуги згідно рахунку № 31/10Р-6 від 31.10.2019 /т. 1 а.с. 86/;
- № 2540 від 20.07.2020 на суму 135 000 грн за юридичні послуги згідно рахунку № 31/10Р-6 від 31.10.2019 /т. 1 а.с. 69/.
Власник (учасник) ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" рішенням № 1/2022 від 15.07.2022 ухвалив, зокрема: припинити повноваження та звільнити з посади генерального директора ТОВ «Торговий дім "Фаворит-Авто" ОСОБА_2 , в порядку, передбаченому чинним законодавством з 15.07.2022 та позбавити його права підпису без довіреності; призначити з 16.07.2022 генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" - ОСОБА_3.
Відповідно до наказу № 1507/1/-К від 15.07.2022 учасника ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" - ОСОБА_1 , зокрема: звільнено ОСОБА_2 з посади генерального директора ТОВ «Торговий дім «Фаворит-Авто» (припинити трудовий договір (контракт) із ним) у зв`язку із припиненням його повноважень 15.07.2022 на підставі пункту 5 частин першої статті 41 Кодексу законів про працю України. Підстава: рішення учасника товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Фаворит-Авто" № 1/2022 від 15.07.2022 /т. 1 а.с. 46/.
Відповідно до наказу генерального директора ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" ОСОБА_3 № 2908/2/-К від 28.08.2022 призначено ОСОБА_1 на посаду першого заступника генерального директора ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто", з 30.08.2022 за контрактом /т. 1 а.с. 82/.         У претензіях № 1/РКВ від 11.09.2022, № 2/РКВ від 11.09.2022, № 3/РКВ від 11.09.2022, адресованих ФОП Раацу К.В., за підписом першого заступника генерального директора ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто", позивач вимагав не пізніше ніж у триденний строк з моменту отримання даної претензії, повернути на рахунок ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" кошти у загальній сумі 300 000 грн, що були безпідставно, як вказано позивачем, перераховані відповідачеві /т. 1 а.с. 81, 83-85/.
ОСОБА_2 у заяві, зареєстрованій в реєстрі за № 208 та посвідченій приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу 13.01.2023, повідомив про те, що перебував на посаді генерального директора ТОВ «Торговий дім «Фаворит-Авто» в період з 13.04.2007 по 15.07.2022. 
Також повідомив про те, що фізичною особою-підприємцем Раацом Костянтином Валерійовичем були надані послуги згідно договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018, про що був складений акт приймання-передачі наданих послуг від 31.12.2019. За вказані послуги ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" було проведено розрахунок з ФОП Раацом Костянтином Валерійовичем на підставі рахунку № 21/11Р-6 від 21.11.2019 в сумі 30 000 грн 21.01.2020 /т. 1 а.с. 105/.
На підтвердження надання правової допомоги відповідачем надано копії: ордеру на надання правничої допомоги серія ВХ № 1029648 від 10.02.2023, договору про надання правової допомоги від 12.01.2023; акту приймання-передачі наданої правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 11.04.2023 загальною вартістю наданих послуг 20 000 грн.
В матеріалах справи також наявні копії: судових рішень, статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто", затвердженого рішенням учасника товариства № 07/05/19 від 07.05.2019; Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 412863383769 від 21.07.2022; Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 13.01.2023; податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця  за І квартал 2020 року фізичної особи-підприємця Раац Костянтина Валерійовича; податкового розрахунку сум доходу, нарахованого на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто"; квитанції № 2; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ХМ № 000305 від 06.02.2020; ордеру на надання правничої допомоги серія ВХ № 1029648 від 13.01.2023; заяв першого заступника генерального директора ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" від 21.11.2022 та від 23.12.2022 тощо.
Враховуючи ту обставину, що позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про визнання недійсним правочину, що оформлений договором № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатком № 1 до договору № 31/12/18, додатковою угодою від 28.02.2019 до договору  № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, суд апеляційної інстанції в першу чергу надає оцінку правомірності рішення суду першої інстанції щодо вирішення вказаної заяви.
За умовами ч. 3 ст. 184 ГПК України, якщо позивачем до закінчення підготовчого провадження подано заяву про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, суд надає відповідачу, іншим учасникам справи час на підготовку своїх пояснень та заперечень з приводу поданої заяви.
Керуючись вищевказаною нормою, позивач в межах даної справи 22.02.2023 подав до суду першої інстанції заяву про визнання недійсним правочину в порядку ч. 3 ст.184 ГПК України, згідно з якою останній просив визнати недійсним правочин, що укладений між Фізичною особою-підприємцем Раацом К.В. та ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2, який оформлений договором № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатком № 1 до договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 /т. 1 а.с. 114-125/. 
В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначає, що оспорюваний правочин укладений з перевищенням повноважень представника сторони договору - ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" та внаслідок зловмисної домовленості між ними, а сам правочин є фіктивним. 
Позивач стверджує, що йому стало відомо про оскаржуваний ним договір з відзиву на позов, який був отриманий ним 17.01.2023.
21.03.2023 позивач подав до суду першої інстанції заяву про зміну прохальної частини заяви про визнання недійсним правочину в порядку ч. 3 ст. 184 ГПК України, в якій просив суд визнати недійсним правочин, що оформлений договором № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатком № 1 до договору № 31/12/18, додатковою угодою від 28.02.2019 до договору  № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, актом приймання-передачі наданих послуг від 31.10.2019, актом приймання-передачі наданих послуг від 31.12.2019 /т. 1 а.с. 203/.
Відповідно до ч. 3 ст. 237 ГПК України ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.
Тобто з аналізу положень ч. 3 ст. 184 та ч. 3 ст. 237 ГПК України вбачається, що заява про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, є за своєю природою вимогою, що з незалежних від позивача причин не могла бути включена до позовної заяви.
Розгляд вимог відповідно до ч. 3 ст. 237 ГПК України має на меті призвести до повного захисту прав позивача, який не буде змушений ініціювати новий судовий процес з метою одержати судове рішення (постанова Верховного Суду від 01.04.2021 у справі № 914/825/19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову у процесуальному сенсі є позовом.
З огляду на викладене, заява про визнання недійсними правочину, пов`язаного з предметом спору, яка подана позивачем у порядку ч. 3 ст. 184 ГПК України у справі № 924/905/22, є позовом, оскільки вимоги, викладені у цій заяві, підлягають розгляду судом відповідно до приписів ч. 3 ст. 237 ГПК України з метою забезпечення повного захисту прав позивача та відсутності необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. 
При цьому суд врахував позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 910/16463/21.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Цивільний кодекс України   визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України).
Згідно зі ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин.
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Визнання правочину недійсним п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).
З аналізу положень ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України вбачається, що юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю. 
При цьому юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).
Частиною 2 статті 65 ГК України встановлено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.
Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами (постанова Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 915/1153/20).
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Частиною 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.
Верховний Суд у постанові від 11.12.2018 у справі № 910/22627/17 зазначив, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу юридичної особи та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом юридичної особи протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.
Разом з тим обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу юридичної особи необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц, постановах Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 911/604/19, від 07.06.2022 у справі № 916/3351/20).
У зв`язку з наведеним, згідно з усталеною позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 05.07.2022 у справі № 910/2958/20, господарському суду слід виходити з того, що контрагент знає (або повинен знати) про обмеження повноважень представника юридичної особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, або якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.
Крім того у постанові від 30.09.2021 у справі № 916/3583/20 Верховний Суд виходив із того, що відсутність станом на момент укладення оспореного договору у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо наявності обмежень у директора позивача відповідно до частини третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" може бути врахована у спорі з третіми особами лише у випадку, коли особа не знала і не могла знати ці відомості.
Судом встановлено, що 31.12.2018 між ФОП Раац Костянтином Валерійовичем (виконавець) та ТОВ "Торговий дім "Фаворит Авто" в особі генерального директора ОСОБА_2 (замовник) укладений договір № 31/12/18 про надання юридичних послуг, згідно з яким замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати замовнику юридичні послуги вказані у додатку № 1 до договору, в обсязі і на умовах, передбачених договором (п.1.1 договору) /т. 1 а.с. 38-39/. 
При цьому при укладенні договору, як зазначено в преамбулі останнього, від імені позивача діяв генеральний директор ОСОБА_2 на підставі Статуту.         Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю" установчим документом товариства є Статут.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю" законом або статутом товариства може встановлюватися особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).
Позивач в підтвердження того, що оспорюваний договір було укладено (вчинено) представником позивача - генеральним директором ОСОБА_2 з перевищенням повноважень посилається на положення Статуту ТОВ "Торговий дім "Фаворит Авто", затвердженого рішенням учасника № 07/05/19 від 07 травня 2019 року /т. 1 а.с. 9-16/.
У товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника (п. 7.23 Статуту). 
Згідно з пунктами 7.24, 7.25 Статуту, у товаристві створюється виконавчий орган - дирекція на чолі з генеральним директором, який здійснює управління поточною діяльністю товариства; до компетенції директора належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів. 
Пунктом 7.26.1 Статуту передбачено, що, зокрема генеральний директор не має права без попередньої письмової згоди загальних зборів учасників товариства укладати правочини - угоди (договори), сума внеску (витрат) товариства при виконанні яких або загальна сума (ціна) договору перевищує 50 000 гривень.
Відповідно до пунктів 1.4, 8.1 статуту учасником товариства є фізична особа - резидент ОСОБА_1 , частка її у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Фаворит Авто" становить 100 % статутного капіталу товариства.
З аналізу наведених положень статуту позивача вбачається, що для вчинення генеральним директором позивача від імені останнього правочину з ціною понад 50 000,00 грн необхідною передумовою є отримання попередньої письмової згоди єдиного учасника товариства на вчинення такого правочину, яка (згода) оформляється одноособовим письмовим рішенням учасника.
Колегія суддів відхиляє твердження позивача про наявність у генерального директора ОСОБА_2 обмеження на укладання правочинів (угод, договорів), сума внеску (витрат) товариства при виконанні яких або загальна сума (ціна) договору перевищує 50 000 (п`ятдесят) тисяч гривень, оскільки такі обмеження встановлено п.п. 7.26.1 п. 7.26 Статуту ТОВ "Торговий дім "Фаворит Авто" в редакції від 07.05.2019, натомість оспорюваний договір укладено 31.12.2018, тобто до змін внесених у Статут 07.05.2019.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що генеральний директор ТОВ "Торговий дім "Фаворит Авто" - ОСОБА_2 уклав оспорений правочин, перевищуючи свої повноваження, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для визнання договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатку № 1 до договору № 31/12/18, додаткової угоди від 28.02.2019 до договору  № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 недійсним з вказаних підстав.
Щодо наявності зловмисної домовленості сторін правочину.          
Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2)виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України  необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому немає значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 28.05.2009 по справі № 6-6639вов09 та Верховним Судом в постановах від 07.08.2019 у справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19) та від 02.10.2019 у справі № 541/2700/16-ц (провадження № 61-46787св18).
Однією із ознак правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України, є дії представника, які здійснюються в межах наданих йому повноважень. 
Тому, враховуючи викладений вище висновок суду про укладення представником позивача оспореного правочину до затвердження нової редакції Статуту ТОВ "Торговий дім "Фаворит Авто" рішенням учасника № 07/05/19 від 07 травня 2019 року в межах своїх повноважень, виключається можливість застосування до спірних правовідносин передбаченої ст.232 ЦК України   підстави для визнання правочину недійсним.
Разом з тим судова колегія відзначає, що посилаючись на наявність зловмисної домовленості між сторонами правочину, позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами обставин щодо наявності умисного зговору між представником позивача та відповідачем з метою отримання власної або обопільної вигоди, а саме, що представник за оспорюваним правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах, або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.
Доводи позивача про завищення вартості наданих послуг, відсутність детальних документів про їх виконання, приховування таких документів, відсутність реальних змін майнового стану позивача та неможливість встановити зв`язок отриманих послуг та прибутку, виведення грошових коштів з власності позивача з метою збагачення відповідача і можливо, представника позивача без надання належних та допустимих доказів у їх підтвердження носять характер припущень та не можуть бути покладені в основу висновків суду.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Приписи статей 76, 77 ГПК України передбачають належність та допустимість доказів. Зокрема, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Отже  судова колегія дійшла висновку, що посилання позивача на приписи ст. 232 ЦК України, як на підставу для визнання оспореного правочину недійсним, а саме: вчинення правочину у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, не знайшли свого підтвердження.
Щодо фіктивності оспорюваного правочину як підстави для визнання його недійсним.
В обґрунтування фіктивності оспорюваного правочину позивач посилається на те, що подані відповідачем первинні документи не підтверджують їх реальне вчинення; на відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц зазначила, що основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Також фіктивний правочин характеризується тим, що усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.
Подібні висновки підтверджено у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, який також зазначив, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. 
Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.
Суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.
З матеріалів справи вбачається, що сторонами підписаний акт приймання-передачі наданих послуг від 31.10.2019, в якому зазначено, що виконавець з 01 січня 2019 року по 31 жовтня 2019 року надав замовнику послуги відповідно до договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018, а замовник прийняв надані послуги (п. 1 акту). 
Вартість послуг за період, вказаний в п. 1 цього Акту, становить 270 000,00 грн, що складається з юридичних послуг, вказаних в Додатку № 1 до договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018. В акті зазначено, що жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг замовник до виконавця не має /т. 1 а.с. 196/.          
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 31.12.2019, виконавець з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року надав замовнику послуги відповідно до договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018, а замовник прийняв надані послуги (п.1 акту), вартість наданих послуг становить 30 000 грн. В акті зазначено, що жодних претензій по якості, повноті, строках та обсягу в цілому послуг замовник до виконавця не має /т. 1 а.с. 40/.
Одним із основних видів господарської діяльності Фізичної особи-підприємця Рааца К.В. є діяльність у сфері права, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /т. 1 а.с. 42-43/.
Відповідно до Статуту основними видами господарської діяльності ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" є, зокрема, торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами; технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; оптова та роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; розробка, реалізація і впровадження програм і програмно-технічних комплексів; впровадження комп`ютерних технологій та програмного забезпечення; проведення науково-дослідних, експериментальних та впроваджувальних робіт у галузі комп`ютерних систем, інформаційних технологій та комунікацій; розробка, адаптація, супроводження та експлуатація програмних та апаратних засобів обчислювальної техніки, засобів автоматизації, управління та зв`язку; програмне забезпечення; сервісне обслуговування засобів та систем обчислювальної, електронної та оргтехніки; розробка, впровадження та експлуатація комп`ютерних мереж, розподільних баз та банків даних, та надання доступу до них на комерційній основі; взаємодія зі світовими комп`ютерними мережами на комерційних та некомерційних засадах, тощо.
Тобто правові наслідки, настання яких передбачалося в результаті укладення та виконання договору, відповідають видам господарської діяльності учасників правочину.
Крім того слід зазначити, що включивши до складу звітного (податкового) періоду за 1 квартал 2020 року (зареєстрований в ГУ ДПС у Хмельницькій області 12.05.2021 за № 9117555219) суму нарахованого (виплаченого) на користь фізичних осіб доходу (в тому числі Фізичної особи-підприємця Рааца К.В. за ідентифікаційним номером 2757122932), а саме 165 000 грн /т. 1 а.с. 49-50/ позивач тим самим підтвердив прийняття до виконання правочину - договору про надання юридичних послуг № 31/12/18 від 31.12.2018, який укладений з відповідачем.
Аналогічна правова позиція викладена викладена Верховним Судом у постанові 08.07.2019 у справі № 910/19776/17.
Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця Раац К.В. за 2020 рік обсяг доходу за звітний період склав 1 169 086,95 грн /т. 1 а.с. 48/.
Також слід зазначити, що у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій.
Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у п. 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17.
Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею тих чи інших дій.
Доказів існування жодних інших правовідносин між ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" та Фізичною особою-підприємцем Раац К.В. по наданню юридичних послуг, які передбачені договором № 31/12/18 від 31.12.2018, матеріали справи не містять.
На виконання п. 4.4 договору ФОП Раац К.В. виставлені рахунки № 31/10Р від 31.10.2019, № 21/11Р-6 від 21.11.2019 за надання юридичних послуг: 
1. Юридичний супровід діяльності підприємства з 01.01.2019 по 31.10.2019 (за 10 місяців) - 150 000 грн; 
2. Аналіз та редагування проектів кредитних договорів з банківськими установами (за 3 процедури підписання) - 60 000 грн;
3. Ведення переговорів та претензійної роботи щодо стягнення дебіторської заборгованості з контрагентами підприємства за 20 контрагентів) - 60 000 грн  /т. 1 а.с. 197/.
ТОВ "Торговий дім "Фаворит-Авто" перерахувало фізичній особі-підприємцю Раац Костянтину Валерійовичу грошові кошти у загальній сумі 300  000,00 грн згідно з  платіжними дорученнями: № 1710 від 21.01.2020 - 135 000 грн за юридичні послуги згідно рахунку № 31/10Р-6 від 31.10.2019 /т. 1 а.с. 86/; № 1709 від 21.01.2020 - 30 000 грн за юридичні послуги згідно рахунку № 21/11Р-6 від 21.11.2019 /т. 1 а.с. 5/; № 2540 від 20.07.2020 - 135 000 грн за юридичні послуги згідно рахунку № 31/10Р-6 від 31.10.2019 /т. 1 а.с. 69/.
Колегія суддів зазначає, що вищевказані акти приймання-передачі наданих послуг та платіжні доручення є первинними документами, які за своїм змістом містять реквізити, обов`язковість яких передбачена  ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та які є належними та допустимими доказами, що підтверджують фактичне надання/отримання юридичних послуг та фіксують факт здійснення господарських операцій.
Отже проаналізувавши умови оспорюваного правочину № 31/12/18 від 31.12.2018 з додатком № 1, акти приймання-передачи послуг від 31.10.2019, від 31.12.2019, додаткової угоди від 28.02.2019 до договору про надання юридичних послуг від 31.12.2018 № 31/12/18, докази їх оплати, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують реальне здійснення господарських операцій між сторонами, їх волевиявлення щодо настання наслідків за укладеним договором та схвалення спірного правочину саме зі сторони позивача, що в свою чергу виключає обставини фіктивності правочину.
Разом з тим позивач стверджує, що доданий відповідачем Договір № 31/12/18 від 31.12.2018 та додаток № 1 до Договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 містять очевидні ознаки підробки, оскільки підписані сторонами не в час, зазначений в самому договорі. Зокрема договір містить посилання на банківські рахунки позивача у форматі IBAN, які були присвоєнні лише після 05.08.2019 (на виконання постанови Правління НБУ від 28.12.2018 № 162). 
Проте суд апеляційної інстанції вважає вказані твердження позивача безпідставними, оскільки рахунки за формою IBAN дійсно присвоювались на підставі Постанови Правління НБУ від 28.12.2018, оскільки вказана постанова прийнята до укладення спірного договору від 31.12.2018.
Зі змісту постанови Правління Національного Банку України від 28.12.2018 "Про   запровадження міжнародного номера банківського  рахунку (IBAN) в Україні" № 162, вбачається, що номер банківського рахунку формується відповідно до Національного стандарту України "Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні (IBAN Registry:2009, NEQ) ДСТУ-Н 7167:2010", що набрав чинності з 1 січня 2011 р., затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 № 454  (далі - стандарт IBAN). 
Згідно з п. 13, 20 ст. 1 Закону України "Про стандартизацію" національний стандарт - стандарт, прийнятий національним органом стандартизації та доступний для широкого кола користувачів; стандарт - нормативний документ, заснований на консенсусі, прийнятий визнаним органом, що встановлює для загального і неодноразового використання правила, настанови або характеристики щодо діяльності чи її результатів, та спрямований на досягнення оптимального ступеня впорядкованості в певній сфері.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про стандартизацію" об`єктами стандартизації є: 1) матеріали, складники, обладнання, системи, їх сумісність; 2) правила, процедури, функції, методи, діяльність чи її результати, включаючи продукцію, персонал, системи управління; 3) вимоги до термінології, позначення, фасування, пакування, маркування, етикетування тощо.
Згідно з ст. 6 Закону України "Про стандартизацію", залежно від рівня суб`єкта стандартизації, що приймає нормативні документи, вони поділяються на: 1) національні стандарти та кодекси усталеної практики, прийняті національним органом стандартизації; 2) стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови, прийняті підприємствами, установами та організаціями, що здійснюють стандартизацію.
Отже враховуючи, що станом на дату укладення оспорюваного договору з 01.01.2011  діяв Національний стандарт України ДСТУ-Н 7167:2010 Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні (IBAN Registry:2009, NEQ - Вперше), тому твердження позивача, що такі рахунки були присвоєні лише після 05.08.2019 необґрунтовані, оскільки, враховуючи стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну "достатності доказів", судом співставлено вищевказані докази, які надані позивачем та відповідачем. Оцінивши їх, обставини справи з огляду на їх вірогідність, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були, зокрема надання таких рахунків здійснювалось по факту і до вказаної дати.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним правочину, що оформлений договором № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатком № 1 до договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, додатковою угодою від 28.02.2019 до Договору № 31/12/18 від 13.12.2018, є недоведеними та необгрунтованими, а отже задоволенню не підлягають.
Позивач в обґрунтування необхідності стягнення вказаних коштів у розмірі 300  000,00 грн посилається на ст. 1212 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Так відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення  ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого  статтею 1212 ЦК України  у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 04.11.2022 у справі № 753/12190/20, від 18.01.2022 у справі № 205/4820/19.
Позивач, звертаючись до суду із позовом, вказує про відсутність будь-яких підстав для перерахування відповідачу коштів в сумі 300 000 грн та відсутність документів на підтвердження реальності отримання послуг на зазначену суму.
Однак зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, відмову судом у задоволенні заяви позивача про визнання недійсним пов`язаного з предметом спору правочину, що оформлений  договором № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатком № 1 до договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, колегія суддів дійшла висновку, що кошти в сумі 300 000 грн, перераховані відповідачу згідно з платіжними дорученнями  № 1709 від 21.01.2020, № 1710 від 21.01.2020, № 2540 від 20.07.2020 є оплатою за надані відповідачем юридичні послуги відповідно до договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018.
Обставина існування між позивачем та відповідачем договірного характеру правовідносин, на підставі якого здійснювалась оплата коштів в розмірі 300 000,00 грн за платіжними дорученнями № 1709 від 21.01.2020, № 1710 від 21.01.2020, № 2540 від 20.07.2020 виключає можливість застосування до таких правовідносин положень ст.  1212,1213 ЦК України.
Одночасно суд апеляційної інстанції враховує, що за приписами ст. 204 ЦК України   правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Отже судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення 300 000,00 грн безпідставно отриманих коштів. 
З огляду на відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення 300 000,00 грн також відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача нарахованих на вказану суму на підставі ст. 625 ЦК України 141 163,07 грн інфляційних втрат та  24 949,16 грн 3% річних.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 та додатком № 1 до договору № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018, додатковою угодою від 28.02.2019 до договору  № 31/12/18 про надання юридичних послуг від 31.12.2018 з тих підстав, що позивач не довів, що саме з незалежних від нього причин він не міг включити вимогу про визнання недійсним правочину до позовної заяви.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про зміну мотивувальної частини рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.04.2023 у справі № 924/905/22 у зв`язку з неправильним застосуванням норм процесуального права, виклавши її в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                                      
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Фаворит-Авто" - задоволити частково. 
Рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.04.2023 у справі № 924/905/22 змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу № 924/905/22 повернути  Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "07" липня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Крейбух О.Г. 

Суддя                                                                                              Тимошенко О.М.  

Суддя                                                                                              Юрчук М.І.