ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 335/2242/21
провадження № 51-3888км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Запорізького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року в кримінальному провадженні № 12021080060000026 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такий, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 квітня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, встановлені ст. 76 КК України.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, 04 січня 2021 року близько 06:00 год. ОСОБА_6 , маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, зайшов до службового кабінету №6 КУ "Обласний центр медико-соціальної експертизи", яка розташована на вул. Миру, буд.1, у м. Запоріжжя. При цьому, з метою реалізації свого злочинного умислу, взяв із собою заздалегідь підготовлений предмет, схожий на ніж, а також вдягнув на обличчя медичну маску. Після чого, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно, ОСОБА_6 , тримаючи вказаний підготовлений предмет у правій руці, зайшов до службового кабінету №6 та підійшов до ОСОБА_8 , яка в цей час знаходилась на своєму робочому місці, і наказав мовчати та віддати йому гроші, які знаходились у неї у гаманці. Після чого, потерпіла взяла до рук свою сумку, з якої дістала грошові кошти в сумі приблизно 300 грн., 10 євро, та 1 долар США.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, ОСОБА_6 почав оглядати приміщення службового кабінету з метою виявлення цінних речей, після чого наказав потерпілій ОСОБА_8 віддати її мобільний телефон "Samsung j5", вартістю 1 331 грн. 67 коп. Після чого, ОСОБА_6 забрав гроші та мобільний телефон та залишив приміщення службового кабінету та зник у невідомому напрямку. Своїми злочинними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 1 709 грн. 10 коп. 
Вироком Запорізького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року зазначений вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання. Ухвалено ОСОБА_6 призначити за ч. 1 ст. 187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну вироку апеляційного суду через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Просить застосувати положення ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновок апеляційного суду про неможливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання є безпідставним. Апеляційний суд необґрунтовано взяв до уваги доводи прокурора, залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_6 після постановлення вироку судом першої інстанції до розгляду судом апеляційної інстанції не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності. Також вказує, що безпідставно визнано обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки потерпілій на момент вчинення злочину не було 60 років.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника, вважала її безпідставною, а вирок апеляційного суду - законним та обґрунтованим.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, Верховний Суд приходить до таких висновків.
Висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються, отже, суд касаційної інстанції не перевіряє їх обґрунтованість.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_6 , який в силу ст. 89 КК України вважається таким, що раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно; визнав обставинами, які пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку, також суд врахував те, що обвинувачений, незважаючи на відсутність цивільного позову потерпілої, добровільно відшкодував останній матеріальну шкоду, і на підставі наведеного дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Свій висновок про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції обґрунтував тим, що обвинувачений критично поставився до вчиненого, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдану матеріальну шкоду.
Не погодившись з вказаними висновками суду першої інстанції, прокурор оскаржив вирок місцевого суду в апеляційному порядку.
У свою чергу суд апеляційної інстанції, перевіривши висновки суду першої інстанції щодо призначеного покарання та застосування ст. 75 КК України, з ними не погодився.
Апеляційний суд дійшов висновку про невмотивованість рішення місцевого суду щодо звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням, вказав, що застосоване місцевим судом звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а наведені у вироку суду першої інстанції дані про особу ОСОБА_6 та обставини, що пом`якшують покарання, не встановлюють підстав уважати, що його виправлення можливе без відбування покарання.
Викладені в касаційній скарзі захисника доводи про необґрунтованість вироку апеляційного суду та наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції і тому колегія суддів уважає їх безпідставними.
Взявши до уваги обставини, досліджені судами, серед яких і ті, про які йдеться в касаційній скарзі, а також дані про особу засудженого, його посткримінальну поведінку, суд касаційної інстанції погоджується з рішенням апеляційного суду про відсутність підстав до висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК України з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване. Натомість указаних вимог суд першої інстанції не дотримався, а апеляційний суд, за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора, усунув ці недоліки.
За змістом ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції, чинній на момент вчинення злочину), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Положення ст. 75 КК України підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 вказаного Кодексу, за яким визначаються загальні ознаки, мета і засади призначення покарання, згідно з якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідно до положень Загальної частини КК і враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Для застосування положень ст. 75 КК України суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України. Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням за приписами ст. 75 КК України приймається з урахуванням можливості досягнення мети покарання в контексті положень статей 50, 65 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції не навів переконливих доводів на підтвердження свого висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, отже неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність і необґрунтовано застосував положення ст. 75 КК України. 
При цьому апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_6 хоча і вважається таким, що в силу ст. 89 КК України не має судимостей, проте раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти власності, що свідчить, що раніше призначені покарання не досягли своєї мети.
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, де наведено мотиви про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК. У контексті реалізації приписів указаної кримінально-правової норми, за відсутності переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах справи і досліджених судом доказах, висновок місцевого суду про можливість виправлення особи без відбування покарання має характер припущення і судове рішення не відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Касаційний суд зважає також на те, що в касаційній скарзі не наведено переконливого обґрунтування до спростування висновку апеляційного суду про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК. У касаційній скарзі захисник обґрунтовує доводи, спираючись на відокремлену оцінку окремих із тих обставин, які оцінені апеляційним судом у їх сукупності та взаємозв`язку під час апеляційного перегляду.
Поряд з цим Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання захисника на те, що судовий розгляд здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, вже було взято до уваги апеляційним судом, який, зокрема, з цієї підстави, визнав за доцільне зменшити призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання з 4 років до 3 років.
Що стосується доводів сторони захисту про безпідставне визнання обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину відносно особи похилого віку, оскільки потерпілій на час вчинення відносно неї злочину не було 60 років, то Верховний Суд вказані твердження відхиляє, виходячи з вимог ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», за якими громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. 
Враховуючи, що потерпіла 1961 року народження, то вона, з огляду на ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», є особою похилого віку, а тому суд правильно визнав обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину проти особи похилого віку.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню. 
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Запорізького апеляційного суду від 06 квітня 2023 року відносно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                  ОСОБА_3