Постанова                                      
Іменем України
10 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 335/8295/22
провадження № 61-6385св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року у складі судді Мінаєва М. М., додаткове рішення цього ж суду від 27 січня
2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 березня 
2023 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., 
Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання іпотеки припиненою.
Позовну заяву мотивовано тим, що 13 лютого 2008 року між нею та 
банком був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач отримали кредит у розмірі 64 500 доларів США на строк до 13 лютого 
2023 року. В цей же день, на забезпечення умов кредитного договору, між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їй на праві власності квартира 
АДРЕСА_1 . 
Відповідач скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись у квітні 2016 року до суду із позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2018 року у справі № 335/4006/16 задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з неї на користь банку достроково заборгованість за кредитним договором у сумі 8 722,15 доларів США, що еквівалентно 222 502, 04 грн, яке нею було виконано у повному обсязі, про що державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Однак незважаючи на виконання нею кредитних зобов`язань, банк продовжує нараховувати їй заборгованість за процентами та відмовляє їй у вжитті заходів щодо внесення до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень відомостей про припинення іпотеки.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просила визнати припиненою іпотеку, предметом якої є належна їй квартира 
АДРЕСА_1 , а також виключити із Державного реєстру іпотек запис про реєстрацію вказаної іпотеки та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію вказаного обтяження (реєстраційний номер обтяження 6584922).
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2023 року, додатковим рішенням цього ж суду від 27 січня 2023 року, залишеними без змін постановою Запорізького апеляційного суду                           від 29 березня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано припиненою іпотеку, предметом якої є трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , надану за Іпотечним договором від 13 лютого 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та              АТ КБ «Приватбанк». В задоволенні решти позову відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 6 500,00 грн.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач довела належними та допустимими доказами виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним з АТ КБ «ПриватБанк». Зобов`язання виконано позивачем належним чином, про що свідчать постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним і повним виконанням рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Отже зобов`язання за кредитним договором та похідного від нього договору іпотеки є припиненими. 
Установивши такі обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання припиненою іпотеку. 
При цьому суд вважав, що не підлягає до задоволення позовні вимоги про виключення записів із державних реєстрів про реєстрацію обтяжень, оскільки у разі ухвалення судом рішення про припинення обтяження речових прав у виді іпотеки до реєстрів підлягають внесенню відомості не про виключення запису про таке обтяження, а про його припинення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року справа   № 910/11249/17, від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12, 
від 23 травня 2018 року справа № 910/1238/17, від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16, від 19 листопада 2020 року справа № 734/2313/17, 
від 28 вересня 2022 року справа № 534/14/20, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням в примусовому порядку не може свідчити про належне виконання кредитного договору, а тому судами попередніх інстанцій помилково застосовано статтю 599 ЦК України. Вважає, що правовідносини між сторонами не припинилися, що не позбавляє банк на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Також відповідач не погоджується зі стягненням з нього на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що він не довів належними та допустимими доказами понесення таких витрат. 

 
Відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
13 лютого 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач отримали кредит у розмірі 64 500 доларів США на строк до 13 лютого 2023 року. 
 
В цей же день, на забезпечення умов кредитного договору, між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їй на праві власності квартира 
АДРЕСА_1 . 
 
Відповідач скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись у квітні 2016 року до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором. 
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2018 року у справі № 335/4006/16 задоволено позов АТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з  ОСОБА_1 на користь банку достроково заборгованість за кредитним договором у сумі 8 722,15 доларів США, що еквівалентно 
222 502, 04 грн.
 
Позивач повністю виконала рішення Орджонікідзевського районного суду 
м. Запоріжжя від 26 квітня 2018 року у справі №335/4005/16-ц, у зв`язку з чим на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову 
від 21 лютого 2020 року № 58987904 про закінчення виконавчого провадження.
 
Листом від 07 липня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що незважаючи на виконання рішення суду і погашення суми боргу, обчисленої на дату звернення банком до суду - за кредитним договором існує заборгованість, відтак зняття заборони відчуження та іпотеки буде можливо після повного погашення та закриття договору.
 
Крім того, у травні 2020 року відповідач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 209,51 доларів США, яка складається з: 1272,38 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 937,13 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2020 року у справі № 335/4148/20, яке набрало законної сили 18 грудня 2020 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення зазначеної заборгованості залишено без задоволення. При розгляді цієї справи суд дійшов висновку, що звернувшись у 2016 році до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту за порушення умов договору, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, комісії та пені, відповідно до статті 1050 ЦК України, тому позивач не може вимагати сплати відсотків та комісії на підставі умов договору, оскільки його строк виконання змінився достроковим стягненням, яке здійснено на підставі рішення суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 
2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
 
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
 
За змістом частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку»іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установивши, що  ОСОБА_1 довела належними та допустимими доказами виконання зобов`язання, проведене належним чином, про що свідчить постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним і повним виконанням рішення суду від 26 квітня 2018 року, дійшли правильного висновку про припинення іпотеки за іпотечним договором 
від 13 лютого 2008 року. Також про повне виконання зобов`язання свідчить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2020 року у справі № 335/4148/20, у якому встановлені зазначені обставини та які в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 
Суди надали правильну правову оцінку зазначеним обставинам, дішли правильного висновку, що зобов`язання за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», виконано повністю, суму боргу сплачено на користь кредитора у повному обсязі, що є підставою для припинення іпотеки.
 
АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів наявності невиконаних зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 13 лютого 2008 року. 
 
Доказів оскарження АТ КБ «ПриватБанк» постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із виконанням рішення суду матеріали справи не містять, що свідчать про те, що виконання боржником зобов`язання було прийняте стягувачем як належне.
 
Доводи касаційної скарги про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносини сторін договору позики, є необґрунтованими, оскільки у цій справі рішення суду боржником виконано, а зазначені обставини стосуються ситуації невиконання боржником судового рішення. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що банк має право на стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України за період невиконання рішення суду, у зв`язку з чим зобов`язання не можна вважати виконаним у повному обсязі, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
 
Так, право кредитора на стягнення з позичальника коштів на підставі 
статті 625 ЦК України виникає в силу Закону, а не договору, а тому ці кошти не входять до складу основного зобов`язання та не забезпечуються іпотекою (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі №757/34955/18).
 
Аналогічний правовий висновок викладено Верховний Суд у постановах 
від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19, від 26 лютого 2020 року у справі №569/23247/18, від 15 квітня 2021 року у справі № 570/648/19.
 
Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 569/613/19 (провадження № 61-18981св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 569/23247/18 (провадження № 61-14784св19) зазначено, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, 
 
передбаченою умовами договору, за неналежне виконання таких умов, та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 лютого 2018 року справа № 910/11249/17, від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12, 
від 23 травня 2018 року справа № 910/1238/17, від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16, від 19 листопада 2020 року справа № 734/2313/17, 
від 28 вересня 2022 року справа № 534/14/20 є помилковими, були предметом аналізу щодо можливості їх застосування судом апеляційної інстанції та обґрунтовано їх не враховано, оскільки зазначені висновки стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у даній справі, вони різняться за підставами позову, нормативно-правовим регулюванням спірних правовідносин та встановленими судами фактичними обставинами.
 
Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про недоведеність понесення позивачем витрат на правову допомогу, оскільки на підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 Адвокатським об`єднанням «Цезар» від 01 грудня 2022 року, додаток № 1 до договору про надання правової допомоги, акт приймання-передачі послуг за результатами надання правової допомоги від 16 січня 2023 року з переліком наданих послуг та вартістю таких послуг у розмірі 13 000 грн, ордер на надання правничої допомоги.
 
Отже, на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом 
Антонець І. В. надані відповідні та належні докази. 
 
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 6 500 грн.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що ненадання позивачем доказів сплати витрат на правову допомогу є підставою для відмови у стягненні таких витрат помилкові, оскільки як слідує зі змісту пункту 1 частини другої статті 137 та частини восьмої статті 141 ЦПК України, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
 
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові 
від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі 
№ 753/1203/18.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»залишити без задоволення. 
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 
2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 27 січня2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара