ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року	Львів	Справа № 460/13074/23 пров. № А/857/14086/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Судової-Хомюк Н.М.,
суддів:                                                            Онишкевича Т.В.,
                                                                          Сеника Р.П.,
секретаря судового засідання                                Демчик Л.Р.
представника позивача:                                  Мартинов О.Ю.                               
представника відповідача:                              не з`явився                      

розглянувши в режимі відеоконференції в місті Львові апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі № 460/13074/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про скасування постанов,
суддя в 1-й інстанції – Махаринець Д.Є.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Рівне,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,-

                                                 В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (далі також ВДВС у м. Рівному, відповідач) про скасування постанов про стягнення виконавчого збору.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскільки фактично за виконавчими листами не стягнуто кошти та не повернуто майно, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору, визначеного у постановах ВП № 34379227 від 02 жовтня 2012 року, ВП № 35019090 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39296981 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297251 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297385 від 04 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 285  289,22 грн. в межах зведеного виконавчого провадження № 59745194, а постанова про стягнення виконавчого збору підлягає скасуванню. 

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року позов задоволено повністю.
Скасовано постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 34379227 від 02 жовтня 2012 року, ВП № 35019090 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39296981 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297251 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297385 від 04 вересня 2019 року в межах зведеного провадження ВП № 59745194.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційних вимог, покликається на те, що законодавче регулювання визначення розміру виконавчого збору як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент винесення оскаржуваної постанови в контексті спірних правовідносин здійснювалось аналогічним чином розмір виконавчого збору визначається від суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом та не перебуває в залежності від фактично стягнутої суми або вчинення виконавцем тих чи інших виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документу.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказав, що рішення суду першої інстанції є законним, прийнятим з дотриманням всіх норм чинного законодавства. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 02 жовтня 2012 року при виконанні виконавчого листа № 1616-404/2012 виданого 03.05.2012 року Ленінським районним судом м. Полтава про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ТзОВ «Денір» на користь ПАТ «Полтава-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 000 687,89 грн. та третейський збір в розмірі 12 503,43 грн., державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Онищук Л.О., було винесено постанову ВП № 34379227 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 201   319,13 грн..
05 вересня 2022 року стягувачем на адресу відповідача було подано заяву про повернення йому виконавчого документа.
Постановою ВП № 34379227 від 05 жовтня 2022 року виконавчий документ було повернуто стягувачу.
Як вбачається з постанови ВП № 34379227 від 02 жовтня 2012 року розмір стягнутого виконавчого збору становить 14 380,94 грн., залишок не стягнутого виконавчого збору становить 186 938,19 грн.
04 вересня 2019 року при виконанні виконавчого листа № 2-7308 виданого 10.01.2012 року Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 (надалі позивач) та ТзОВ «Денір» солідарно на користь ОСОБА_2 150   000,00 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1500 грн., державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Рогозіном Богданом Святославовичем, було винесено постанову ВП № 35019090 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 15 150,00 грн. 
05 вересня 2022 року до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (надалі відповідач) стягувачем  було подано заяву про повернення йому виконавчого документа.
Постановою ВП № 35019090 від 05 жовтня 2022 року виконавчий документ було повернуто стягувачу.
Як вбачається з постанови ВП № 35019090 від 04 вересня 2019 року залишок нестягнутого виконавчого збору становить 14   380,93 грн..
04 вересня 2019 року при виконанні виконавчого листа № 1622/16874/2012 виданого 07.08.2013 року Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Полтава-Банк» заборгованість по кредитному договору № 2 від 08.09.2010 року у сумі 800 000 грн. державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Рогозіном Богданом Святославовичем, було винесено постанову ВП № 39296981 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 80 000,00 грн..
05 вересня 2022 року стягувачем на адресу відповідача було подано заяву про повернення йому виконавчого документа.
Постановою ВП № 39296981 від 06 жовтня 2022 року виконавчий документ було повернуто стягувачу.
Як вбачається з постанови ВП № 39296981 від 04 вересня 2019 року розмір стягнутого виконавчого збору становить 2 513,47 грн., залишок нестягнутого виконавчого збору становить 55 486,53 грн..
04 вересня 2019 року при виконанні виконавчого листа № 1622/16874/2012 виданого 07.08.2013 року Октябрським районним судом м. Полтави про стянення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Полтава-Банк» 289 369,41 грн. за прострочені відсотки, державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Рогозіном Богданом Святославовичем, було винесено постанову ВП № 39297251 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 28   936,94 грн..
05 вересня 2022 року стягувачем на адресу відповідача було подано заяву про повернення йому виконавчого документа.
Постановою ВП № 39297251 від 06 жовтня 2022 року виконавчий документ було повернуто стягувачу.
Як вбачається з постанови ВП № 39297251 від 04 вересня 2019 року розмір стягнутого виконавчого збору становить 768,73 грн., залишок нестягнутого виконавчого збору становить 28 168,21 грн.
04 вересня 2019 року при виконанні виконавчого листа № 1622/16874/2012 виданого 07.08.2013 року Октябрським районним судом м. Полтави про стянення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Полтава-Банк» 3   219,00 грн. понесених витрат із сплати судового збору, державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Рогозіном Богданом Святославовичем, було винесено постанову ВП № 39297385 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 321,90 грн.
05 вересня 2022 року стягувачем на адресу відповідача було подано заяву про повернення йому виконавчого документа.
Постановою ВП № 39297385 від 06 жовтня 2022 року виконавчий документ було повернуто стягувачу.
Як вбачається з постанови ВП № 39297385 від 04 вересня 2019 року розмір стягнутого виконавчого збору становить 6,54 грн., залишок нестягнутого виконавчого збору становить 315,36 грн..  
Виконавчі провадження ВП № 34379227, ВП № 35019090, ВП № 39296981, ВП № 39297251, ВП № 39297385 було об`єднано у зведене виконавче провадження ВП № 59745194.
Таким чином, відповідачем нараховано позивачу за закінченими виконавчими провадженнями, які об`єднані у зведене виконавче провадження ВП № 59745194 виконавчий збір у загальному розмірі 186 938,19 + 14 380,93 + 55 486,53 + 28 168,21 + 315,36 = 285 289,22 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення залишків виконавчого збору в тому розмірі, які визначені у постановах ВП № 34379227 від 02 жовтня 2012 року, ВП № 35019090 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39296981 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297251 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297385 від 04 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору у загальному розмірі 285289,22 грн. в межах зведеного виконавчого провадження ВП № 59745194, оскільки така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Зазначає, що при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність доводів позивача про те, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим документом.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII).
Як видно з матеріалів справи, спір виник у виконавчих провадженнях ВП № 34379227 від 02 жовтня 2012 року, ВП № 35019090 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39296981 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297251 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297385 від 04 вересня 2019 року в межах зведеного провадження ВП № 59745194, відносно питання про те чи належить визначати розмір виконавчого збору виходячи із суми, що підлягає стягненню, чи такий збір має вираховуватися від фактично повернутої, стягнутої суми або вартості майна боржника.
На час виникнення спірних правовідносин, а саме щодо постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 34379227 від 02 жовтня 2012 року, такі були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XI (далі Закон №606-XIV).
Порядок визначення розміру виконавчого збору визначався положеннями статті 28 Закону №606-XIV.
Так, частиною першою вказаної норми визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.
Отже, на час відкриття виконавчого провадження ВП №51895384 Закон №606-XIV містив імперативне застереження про стягнення виконавчого збору незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, а також регламентував порядок визначення розміру судового збору від суми, що підлягає стягненню чи поверненню.
Наведене дає підстави вважати помилковим висновок суду першої інстанції щодо скасування постанови про стягнення виконавчого збору ВП № 34379227 від 02 жовтня 2012 року, оскільки законодавче регулювання визначення розміру виконавчого збору як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент винесення оскаржуваної постанови в контексті спірних правовідносин здійснювалось аналогічним чином розмір виконавчого збору визначається від суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом та не перебуває в залежності від фактично стягнутої суми або вчинення виконавцем тих чи інших виконавчих дій з примусового виконання виконавчого документу.
Щодо постанов про стягнення виконавчого збору ВП № 35019090 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39296981 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297251 від 04 вересня 2019 року, ВП № 39297385 від 04 вересня 2019 року, а саме застосування статті 27 Закону №1404, зокрема щодо розміру виконавчого збору обраховується як 10% від фактично стягнутої суми, апеляційний суд виходить з наступного.
Колегія суддів зазначає, що частина друга статті 27 Закону №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року, а Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
Отже, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, яка підлягає стягненню.
Аналогічна правова позиція була наведена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2023 року у справі №160/1389/22 та від 11 серпня 2022 року у справі №640/23271/21, в яких також зазначено, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.
Також, у постанові від 31.03.2021 у справі №803/1541/16 Верховний Суд дійшов наступних висновків: у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
Також, колегія суддів зазначає про помилковість покликань позивача та суду першої інстанції на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 2540/3203/18 від 11 березня 2020 року, з огляду на те, що у вказаній справі досліджувалось питання правомірності постанови про стягнення виконавчого збору, прийнятої до внесення змін до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.
Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового, яким слід відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, статтями  308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
                                              П  О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі № 460/13074/23 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 28 вересня 2023 року