Постанова
Іменем України 
09 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 495/10986/17
провадження № 61-4087св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури,
відповідачі: Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у складі судді Шевчук Ю. В. від 09 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: 
Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., від 13 лютого 
2023 року.
Короткий зміст заявлених позовних вимог
1.                 У грудні 2017 року перший заступник керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення селищної ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.
2.                 Свої вимоги прокурор мотивував тим, що між Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України та Затоківською селищною радою 12 жовтня 2005 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока, Лиманський курортний район, для розміщення готельного комплексу «Стрела» строком на 25 років.
3.                 На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 23 грудня 2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0919 га по    АДРЕСА_1 (кадастровий номер 5110300000:02:012:0166) із земель, наданих раніше у користування Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України.
4.                 Рішенням Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2694 відповідачці ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,0919 га (кадастровий номер 5110300000:02:012:0166) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
5.                 У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих відповідачкою ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 326369973, щодо земельної ділянки площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 січня 2015 року № 18830822.
6.                 Прокурор вважав, що відповідачка ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку набула з порушенням вимог чинного законодавства. Земельну ділянку у порушення статей 79-1, 118 Земельного кодексу України передано без розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва проведено з порушенням положень генерального плану смт. Затока та за відсутності детального плану території, у зв`язку з чим рішення Затоківської селищної ради підлягає визнанню незаконним, а свідоцтво про право власності - недійсним.
7.                 Посилаючись на зазначені обставини, прокурор просив:
-                      визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради 
від 29 грудня 2014 року № 2694 «Про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0919 га (кадастровий номер 5110300000:02:012:0166) для індивідуального дачного будівництва за адресою: 
АДРЕСА_1 ;
-                      визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний № 326369973, щодо земельної ділянки площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 5110300000:02:012:0166).
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
8.                 Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року узадоволенні позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури відмовлено. 
9.                 Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Затоківська селищна рада, приймаючи рішення про передачу спірної земельної ділянки із визначеним кадастровим номером, цільовим призначенням земельної ділянки та видом її використання, не порушила вимог законодавства, зокрема приписів статті 121 ЗК України. Зміна виду користування земельною ділянкою в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).
10.            Затоківська селищна рада, приймаючи оскаржуване рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , не здійснювала зміни виду використання земельної ділянки, адже вказане рішення прийняте на підставі відповідних відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру, які внесені відповідним державним органом. 
11.            Також міськрайонний суд вказав, що прийняте державним кадастровим реєстратором рішення про формування спірної земельної ділянки, визначення категорії та виду використання, наступне внесення цих відомостей і визнання державою їх офіційними не мало викликати сумнівів в учасників земельних відносин щодо наступного розпорядження земельною ділянкою. У той же час генеральний план населеного пункту визначає можливість забудови земельних ділянок (території населеного пункту) вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, планування та забудову території населеного пункту з урахуванням можливих обмежень, щодо окремих територій в тому числі земель рекреаційного призначення. Невідповідності намірів забудови спірної земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні - генеральному плану та, як наслідок, нераціонального використання земельної ділянки саме для індивідуального дачного будівництва судом не встановлено.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції
12.            Постановою Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
13.            Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визнання незаконним оспорених рішення ради і свідоцтва про право власності є неналежним способом захисту права, оскільки не призведе до належних правових наслідків. Вказаний спосіб захисту не спрямований на повернення земельної ділянки у комунальну власність. Захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України. 
Узагальнені доводи касаційної скарги
14.            15 березня 2023 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
15.            Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції прокурор зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року 
у справі№ 905/1926/16, від 30 січня 2019 рокуу справі № 569/17272/15-ц, 
від 03 квітня 2019 року у справі № 924/1220/17, від 15 травня 2019 року у справі№ 522/7636/14-ц, від 11 вересня 2019 рокуу справі № 487/10132/14-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі № 365/65/16-ц, від 16 червня 2020 року 
у справі № 145/2047/16-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19,  від 20 липня 2022 року
у справі № 910/5201/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі 
№ 381/3165/17 та у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року 
у справі № 366/2648/16-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 395/746/17, 
від 07 квітня 2021 року у справі № 912/2518/19, від 10 листопада 2021 року 
у справі № 495/10983/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 495/1494/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
16.            Прокурор стверджує, що недотримання встановленого порядку набуття права власності на землю з боку хоча б однієї із сторін є порушенням чинного земельного законодавства. Об`єкти дачного будівництва мають свої будівельно-технічні і цільові особливості, що відокремлюють їх від інших об`єктів рекреаційного будівництва (рекреаційних установ). Дачний будинок не є закладом (установою), а відноситься до об`єктів житлової нерухомості. 
17.            Враховуючи, що мало місце формування нової земельної ділянки 
(з іншими межами, конфігурацією, площею і цільовим призначенням), для правомірного набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0, 0919 га, кадастровий номер 5110300000:02:012:0166, вимагалося виготовлення такого виду документації із землеустрою, як проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
18.            Також прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка площею 
0, 0919 га, кадастровий номер 5110300000:02:012:0166, як складова частина земельної ділянки загальною площею 1, 5244 га, наданої раніше в користування для розміщення готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідно до генерального плану смт Затока відноситься до земель рекреаційного призначення для розміщення експлуатації та обслуговування бази відпочинку. Звертає увагу, що детальний план території, на якій розміщена спірна земельна ділянка, не розроблявся та не погоджувався. Судом апеляційної інстанції не перевірено правомірність надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва з урахуванням чинної містобудівної документації, зокрема, генерального плану смт Затока.
19.            Касаційна скарга містить доводи про те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що прокурор звернувся до суду з позовом як самостійний позивач, прокурор не є власником земельної ділянки, а спірні земельні ділянки не вибували з володіння територіальної громади в особі селищної ради поза її волею, а тому висновок апеляційного суду про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів
статей 387, 388 ЦК України є помилковим.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20.            Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 495/10986/17.
21.            Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 рокусправу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
У визначений судом строк відзиви на касаційну скаргу не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22.            Між Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України та Затоківською селищною радою 12 жовтня 2005 року укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока, Лиманський курортний район, для розміщення готельного комплексу «Стрела» строком на 25 років. У 2014 року земельна ділянка повернута орендарем власнику.
23.            На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 23грудня 2014 року проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0919 га по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 5110300000:02:012:0166) із земель, наданих раніше у користування Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України.
24.            Рішенням Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2694 передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,0919 га (кадастровий номер 5110300000:02:012:0166) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .
25.            У подальшому державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області за результатами розгляду документів, поданих ОСОБА_1 для оформлення права власності, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 326369973 щодо земельної ділянки площею 0,0919 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 січня 2015 року № 18830822.
26.            11 грудня 2015 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вказана вище земельна ділянка відчужена ОСОБА_3 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
27.            Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
28.            Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
29.            Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
30.            Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
31.            Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
32.            Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
33.            Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша-друга статті 5 ЦПК України).
34.            Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції Українипередбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
35.            Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді визначено положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
36.            Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 56 ЦПК України.
37.            За змістом статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
38.            Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
39.            Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. 
40.            Згідно із частинами першою, другою статті 20 ЗК України при зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення.Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
41.            Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про землеустрій»цільове призначення земельної ділянки - це допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.
42.            Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.
43.            Статтею 50 ЗК Українивизначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
44.            Відповідно до статті 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
45.            Статтею 52 ЗК Українивизначено, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.
46.            Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.
47.            У відповідності до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів 
від 23 липня 2010 року № 548 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), до земель рекреаційного призначення (секція Е розділ 07) належали земельні ділянки: 
-                      07.01 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення; 
-                      07.02 - для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спорту;
-                      07.03 - для індивідуального дачного будівництва;
-                      07.04 - для колективного дачного будівництва;
-                      07.05 - для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.
48.            Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 відступила від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12, 
від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі 
№ 701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі № 708/933/17,                             від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.
49.            Отже, земельним законодавством чітко встановлено, що з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок. Проте такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового використання чинним законодавством не передбачено.
50.            Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).
51.            Ураховуючи, що зміна виду використання земельної ділянки з виду «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (секція Е розділ 07 підрозділ 07.01) на вид використання «для індивідуального дачного будівництва» (секція Е розділ 07 підрозділ 07.03) не призводило до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувалося у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення), слід дійти висновку про відсутність підстав стверджувати про незаконність зміни цільового виду використання спірної земельної ділянки. 
52.            Частиною першою статті 116 ЗК Українипередбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 
53.            Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, зокрема для індивідуального дачного будівництва, визначений статтею 118 ЗК України.
54.            Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у розмірі не більше              0,10 гектара.
55.            Згідно з частинами першою та другою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж тавнесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
56.            Виходячи з аналізу положень частин п`ятої-десятої статті 79-1 ЗК України можна дійти висновку, що підставою для формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення, є технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
57.            Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. 
58.            Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
59.            Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
60.            Крім того, згідно з частиною першою статті 50 Закону України «Про землеустрій» проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проєкти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок.
61.            Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
62.            Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
63.            Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурором не доведено, що оскаржене рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2694, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва, площею 0, 0919 га, було прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, про які зазначив прокурор у позові.
64.            Як встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка загальною площею 1,5244 га (кадастрові номери 5110300000:02:012:0015, 5110300000:02:012:0016, 5110300000:02:012:0017), що перебувала до                   2014 року в оренді Департаменту ДАІ МВС України, за категорією земель була віднесена до земель рекреаційного призначення та мала вид використання «для розміщення готельного комплексу «Стрела», що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів 
від 23 липня 2010 року № 548, належала до виду 07.01 «для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення». 
65.            Отже і спірна земельна ділянка площею 0,0919 га, кадастровий номер 5110300000:02:012:0166, що сформована на підставі технічної документації з поділу земельної ділянки, яка раніше перебувала в оренді Департаменту ДАІ МВС України та була повернута орендарем власнику Затоківській селищній раді 20 листопада 2014 року, за категорією земель є землею рекреаційного призначення. Вид використання цієї земельної ділянки - «для індивідуального дачного будівництва» відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, було віднесено до категорії земель рекреаційного призначення (07.03 «для індивідуального дачного будівництва»). Тому зміна цільового призначення земельної ділянки не відбулася, змінився лише вид використання землі в межах однієї категорії землі (землі рекреаційного призначення), що не вимагало розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження.
66.            Затоківська селищна рада, як власник земельної ділянки кадастровий номер 5110300000:02:012:0166, мала право визначати вид її використання в межах категорії земель рекреаційного призначення. На підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки була виділена земельна ділянка з кадастровим номером 5110300000:02:012:0166. Після цього ця сформована та зареєстрована земельна ділянка була передана                 ОСОБА_1 у власність.  
67.            Виходячи із зазначених обставин, доводи прокурора про порушення вимог чинного законодавства щодо розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність при передачі ОСОБА_1 земельної ділянки правильно визнані судом першої інстанції необґрунтованими.  
68.            Подібні висновки висловлено Верховним Судом у постановах 
від 24 листопада 2021 року у справі № 495/1439/18-ц (провадження 
№ 61-11915св21), від 11 травня 2022 року у справі № 495/1434/18 (провадження № 61-2613св21), від 22 лютого 2023 року у справі 
№ 495/1427/18, (провадження № 61-10511св21), від 01 березня 2023 року 
у справі № 495/6098/17 (провадження № 61-7447св22) та у справі 
№ 495/9134/16-ц (провадження № 61-11477св22), від 05 квітня 2023 року 
у справі № 495/10984/17 (провадження № 61-1484св23) та у справі 
№ 495/1422/18 (провадження № 61-310св23), від 19 квітня 2023 року 
у справі № 495/1387/19 (провадження № 61-10398св22), від 24 квітня 
2023 року у справі № 495/1492/18 (провадження № 61-606св23), 28 червня 2023 року у справі № 495/1440/18 (провадження № 61-3870св23), 
від 19 липня 2023 року у справі № 495/1421/18 (провадження 
№ 61-1124св23). 
69.            Зокрема при розгляді справ № 495/9134/16-ц, № 495/10984/17, 
№ 495/1485/18-ц суди встановили, що генеральним планом смт Затока (зі змінами від 16 березня 2015 року) спірна земельна ділянка була віднесена до земель рекреаційного призначення об`єктів стаціонарної рекреації, дачного будівництва. 
70.            Суд першої інстанції у цій справі також встановив, що виділення земельної ділянки відповідачці для індивідуального дачного будівництва не суперечило містобудівній документації, зокрема генеральному плану                смт Затоки. 
71.            Із урахуванням зазначеного, слід погодитися із висновками суду першої інстанції щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки прокурором не наведено обґрунтованих доводів на підтвердження того, що оскаржене рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 
2014 року № 2694, яким передано ОСОБА_1 у власність спірну земельну ділянку, було прийнято з порушенням вимог земельного чи містобудівного законодавства. 
72.            Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на висновки Верховного Суду у подібних спорах та дійшов неправильного висновку щодо мотивів відмови у позові. 
73.            У постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 495/1493/18, провадження № 61-12797св22, Верховний Суд зазначив, що вказівка суду апеляційної інстанції на додаткову підставу відмови в задоволенні позову (обрання прокурором неефективного способу захисту) є помилковою, оскільки обрання неефективного способу захисту може бути підставою для відмови у позові лише в разі доведеності наявності порушеного права.
74.            З урахуванням сформованої Верховним Судом практики у спірних правовідносинах, слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку із недоведеністю прокурором заявлених ним позовних вимог.
75.            Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції надав належну оцінку як кожному доказу окремо, так і доказам у їх сукупності та дійшов загаломобґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання незаконним рішення селищної ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку. 
76.            За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
77.            Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
78.            Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.                 Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.
2.                 Постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого
2023 року скасувати.
3.                 Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2022 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий              	Є. В. Синельников  	
Судді 	О. В. Білоконь   О. М. Осіян    Н. Ю. Сакара   	
 	В. В. Шипович