ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6304/23 Справа № 203/2952/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача - Никифоряка Л.П.,
суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання - Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Галушка Оксана Володимирівна, про розірвання договору довічного утримання, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_2 , через представника  ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Галушка Оксана Володимирівна, про розірвання договору довічного утримання.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона з березня 1985 року мешкає в квартирі АДРЕСА_1 , яка їй була надана як члену ЖБК на підставі ордеру № 440 від 23 лютого 1985 року. У 2020 році відповідач ОСОБА_2 запропонував їй укласти договір довічного утримання, за яким він буде повністю її утримувати, а вона передасть йому квартиру, якою він зможе розпоряджатись після її смерті. 11 грудня 2020 року до неї в квартиру прибула приватний нотаріус Галушка О.В., якою було посвідчено відповідний договір довічного утримання. Проте, після цього відповідач не виконував умов договору, не надавав жодної допомоги, не забезпечував продуктами харчування, одягом, доглядом, не купував необхідних ліків, не піклувався нею та взагалі припинив її відвідувати. За майже два роки дії договору він лише останні два місяці перерахував їй на картку по 200,00 грн. Згідно довідки ЖБК № 51 «Швейник-3» відповідач не сплачує комунальні послуги за квартиру. За станом здоров`я вона часто хворіє, їй 85 років. Однак, відповідач її жодного разу не провідав, не доглядав та взагалі дуже погано ставиться до неї. Розірвати договір в добровільному порядку відповідач відмовляється.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка під час розгляду справи доповнивши позовні вимоги, виклала вимогу про розірвання укладеного між нею та відповідачем 11 грудня 2020 року договору довічного утримання, а також зняття заборони щодо квартири, накладеної при посвідченні цього договору.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року позовні вимоги  ОСОБА_1  задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був посвідчений 11 грудня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О.В. за реєстровим № 1752.
Скасовано заборону щодо квартири АДРЕСА_1 , накладену на підставі договору довічного утримання, посвідченого 11 грудня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О.В. за реєстровим № 1752 (номер запису про обтяження 39656695).
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявив вимогу про скасування рішення та відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги  ОСОБА_1 , оскільки позивачка не надала доказів на підтвердження того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання від 11 грудня 2020 року. Навпаки як стверджував заявник, він належним чином виконував умови договору, а саме надавав матеріальну допомогу позивачці, що передбачена договором, додатково купував ліки, продукти харчування, привозив гостинці. 
Заявник вважав, що юридичні підстави для розірвання договору відсутні, вимоги позивачки є надуманими та остання заявляючи вимогу розірвати договір бажання залишити спірну квартиру за договором іншій особі.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що позивачка  ОСОБА_1  на підставі ордеру № 440 від 23 лютого 1985 року вселилась до квартири АДРЕСА_1 (раніше місто Дніпропетровськ).

На підставі довідки ЖБК № 51 від 12 серпня 1992 року за позивачкою було зареєстроване право власності на вказану квартиру, про що видане реєстраційне посвідчення від 14 вересня 1992 року, зареєстроване КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу № ХІІІ за № 104.

11 грудня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Галушкою О.В. за реєстровим № 1752 було посвідчено договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до умов пункту 1 якого позивачка передала у власність відповідачу належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно умов пунктів 5, 6 вказаного договору відповідач зобов`язався довічно цілком утримувати позивачку, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, залишивши в її безкоштовному довічному користуванні кімнату № 2 вищевказаної квартири.
Вартість матеріального забезпечення (харчів, одягу, догляду і необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 200,00 грн. на місяць.
Пунктом 7 договору встановлено, що він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадках невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї сторони - у судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання, чим були порушені права позивачки, що відповідно до пункту 7 договору є підставою для розірвання договору довічного утримання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України)

Установивши, що відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договором довічного утримання, зокрема щодо надання щомісячної грошової допомоги в розмірі 200,00 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для розірвання договору довічного утримання.

Суд врахував, що під час розгляду справи відповідачем на спростування доводів позовної заяви не надано належних та достатніх доказів на підтвердження належного виконання ним умов договору довічного утримання.

Натомість в матеріалах справи містяться акт проведення дезінсекції від 31 серпня 2022 року, квитанції про оплату комунальних послуг, з яких вбачається, що відповідач набувши право власності на квартиру за договором довічного утримання не вживав заходи щодо її утримання, ремонту, оплати комунальних послуг, фактично поклавши тягар відповідних обов`язків та витрат на позивачку. В той час, як відповідно до умов пункту 5 договору довічного утримання сторонами було погоджено право безкоштовного довічного користування позивачки квартирою.

У зв`язку з цим, не приймається до уваги в якості належного доказу надана відповідачем квитанція від 29 грудня 2020 року про сплату частини комунальних послуг за квартиру в сумі 1 873,46 грн, оскільки це було обов`язком відповідача як власника квартири після укладення договору 11 грудня 2020 року та не є свідченням виконання зобов`язань за цим договором щодо утримання позивачки.

Суд не бере до уваги надану відповідачем квитанцію про перерахування коштів в сумі 514,00 грн, оскільки з неї вбачається, що кошти було перераховано на рахунок іншої особи ФОП ОСОБА_4 у Харківському відділення АТ КБ "ПриватБанк". Будь-яких відомостей про те, що ці кошти були сплачені в інтересах позивачки та на її потреби, відповідачем не наведено.

Також за відсутності відповідних лікарських призначень позивачці, не є підтвердженням належного виконання з боку відповідача взятих за договором зобов`язань квитанція щодо придбання антибіотику «Аугментин», яку суд не визнає належним та допустимим доказом витрат на виконання умов договору довічного утримання.

На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором відповідачем було долучено квитанції про перерахування коштів на картковий рахунок позивачки від 13 грудня 2020 року в сумі 500,00 грн, 07 вересня 2021 року в сумі 100,00 грн, 28 квітня 2021 року в сумі 500,00 грн, 05 жовтня 2021 року в сумі 603,02 грн, 31 травня 2022 року в сумі 201,00 грн. 01 коп., а всього на суму 1 904,03 грн.

При цьому, на виконання своїх зобов`язань відповідно до пункту 6 договору щодо щомісячного надання позивачці коштів в сумі 200,00 грн, відповідач за період з моменту укладання договору 11 грудня 2020 року до звернення позивачки до суду з даним позовом 16 серпня 2022 року, тобто за повні 20 місяців, мав перерахувати кошти в сумі 4 000,00 грн. Проте, фактично перерахував кошти в загальній сумі 1 904,03 грн, при цьому перераховуючи ці кошти епізодично, а не щомісячно, як передбачено договором.

З наданих відповідачем копій чеків щодо придбання продуктів харчування вбачається, що останні датовані груднем 2020 року, січнем та квітнем 2021 року, січнем 2022 року, що також свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо щомісячного забезпечення позивачки.

Також не приймаються до уваги в якості належних та допустимих доказів копії чеків на суму 346,40 грн та 351,50 грн, оскільки останні у наданому до суду вигляді не містять дати їх видачі, що позбавляє суд можливості підтвердити ті обставини, що придбання зазначених в чеках продуктів було саме для позивачки, в період дії договору і направлене на його виконання.

Крім того, суд враховує, що окрім обов`язку матеріального забезпечення позивачки, відповідач відповідно до умов пункту 5 договору взяв на себе обов`язок здійснення догляду позивачки та надання їй необхідної допомоги.

Під час розгляду справи встановлено, що на момент укладання договору довічного утримання позивачці виповнилось 83 роки. Згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, остання має хронічні захворювання, потребувала постійного прийому рекомендованих ліків та дотримання дієти. У зв`язку із захворюваннями та з огляду на її вік має складнощі із вільним пересуванням, підтвердженням чого суд вважав ту обставину, що позивач з`явилася до суду та пересувалася в суді за допомогою інших осіб.

Поряд з цим, як зазначила позивачка та підтвердили допитані в суді в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відповідач після укладення договору довічного утримання фактично самоусунувся від догляду за позивачкою, не навідуючи її, не цікавившись станом здоров`я, не допомагаючи у супроводі в разі необхідності пересування, обмежившись лише наданням матеріальної допомоги, яка як було зазначено вище також надавалась епізодично та не в повному обсязі.

Таким чином, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що відповідач належним чином виконував свої зобов'язання за договором довічного утримання, оскільки вказані обставини вже були предметом дослідження та судом першої інстанції їм надана оцінка на підставі належних і допустимих доказів, та відсутні підстави для того, щоб суд апеляційної інстанції дійшов іншого висновку.

Крім того слід зазначити, що платіжні документи про придбання продуктів харчування та медичних препаратів, на які посилається відповідач, не свідчать про передачу вказаних товарів позивачці.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2023 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2023 року.

Судді: