Постанова
Іменем України                                 

02 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 761/553/21
провадження № 61-12772св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,             
 
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_1 ,
 
відповідач - Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва                                      від 28 вересня 2021 року в складі судді Притули Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» (далі - КП «Муніципальна охорона») про  відшкодування моральної шкоди.
 
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що він працював на посаді водія спецтранспорту реагування КП «Муніципальна охорона».
19 серпня 2019 року під час виконання своїх функціональних обов`язків водія, він разом із групою швидкого реагування прибули на виклик на територію парку ім. М. Рильського у місті Києві, де близько 22:30 год до їх автомобіля під`їхала невідома машина, із заднього вікна якої були здійснені постріли в його сторону, в той час він перебував за кермом службового автомобіля.
 
У результаті пострілів ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення у голову в районі лівого ока, в подальшому перебував на лікарняному 126 днів безперервно та втратив 45% своєї первісної працездатності.
 
Позивач зазначає, що діями відповідача КП «Муніципальна охорона», який не забезпечив безпечні умови праці, йому заподіяна моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав як безпосередньо під час травмування, так і тих, які отримує по теперішній час.
 
Враховуючи наведене, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з КП «Муніципальна охорона» на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 5 184 000 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада                       2022 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивач не надав доказів, що саме внаслідок порушення відповідачем умов безпечної праці позивачу була спричинена моральна шкода. 
 
Як встановлено судами відповідач, отримавши виклик про порушення громадського порядку, в межах своєї компетенції та статутних документів відправив на місце групу швидкого реагування. Позивач був водієм у цій групі та діяв у межах своїх обов`язків, передбачених посадовою інструкцією, здійснюючи доставку групи на місце виклику.
 
Отримавши виклик про порушення громадського порядку, відповідач наперед не знав та не міг знати про характер правопорушення, осіб, які його вчиняють, їх кількість, наявність у них зброї та іншу інформацію. Тому безпідставними є твердження позивача, що він разом із групою не мав виїжджати на виклик, а відповідач повинен був повідомити про порушення громадського порядку відповідні правоохоронні органи. 
 
Статутні документи КП «Муніципальна охорона» не передбачають обов`язку відповідача видавати водію групи реагування засоби захисту: шолом, бронежилет, вогнепальну зброю тощо.
 
Аргументи учасників справи
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
15 грудня 2022 року ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду                    від 09 листопада 2022 року в указаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, не передаючи справу на новий розгляд.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                                   від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, від 05 грудня 2018 року у справі                       № 210/5258/16-ц, постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19 та постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 211/2524/16-ц, від 15 січня                       2021 року у справі № 210/2262/19, від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21,                       від 27 червня 2022 року у справі № 415/380/20.
 
Заявник вказує, що він отримав травми під час виконання ним трудових обов`язків, а тому наявні підстави, передбачені статями 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. При цьому вина роботодавця не є умовою настання такого виду юридичної відповідальності. 
 
Висновки судів про те, що не встановлено вину відповідача є безпідставними, оскільки відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. 
 
Вина КП «Муніципальна охорона» підтверджується висновком МСЕК від 22 січня            2020 року, згідно з яким ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності по зору внаслідок трудового каліцтва. Таким чином, наявні правові підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок виробничої травми. 
 
Крім того, доказом вини власника є акт про нещасний випадок на виробництві.
Доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У березні 2023 року КП «Муніципальна охорона» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 працював на посаді водія спецтранспорту реагування КП «Муніципальна охорона». 
 
19 серпня 2019 року о 22 год 30 хв. стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав вогнепальне поранення у голову в районі ока.
 
Постановою старшого слідчого СУ ГУ НП в м. Києві старшого лейтенанта поліції Андронової А. С. від 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100010007004 від 20 серпня 2019 року.
 
14 січня 2020 року комісією, утвореною наказом від 27 серпня 2019 року № 51 по                 КП «Муніципальна охорона», складено Акт розслідування нещасного випадку за формою П(Н-1/П), що стався 19 серпня 2019 року о 22 год. 30 хв.
 
В цьому акті зазначено, що нещасний випадок стався на території парку                                   ім. М. Рильського на розі вулиць Голосіївської, генерала Родимцева та Голосіївського проспекту за адресою: м. Київ, вул. Генерала Родимцева, 6-А. Комісією встановлено, що до автомобіля ОСОБА_1 під`їхав автомобіль марки Мерседес, із заднього вікна якого були здійснені постріли у вікно ОСОБА_1 , який знаходився за кермом автомобіля КП «Муніципальна охорона». У результаті цього ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення у голову в районі лівого ока та був направлений до лікарні, де встановлено відповідний діагноз. 
 
Нещасний випадок з ОСОБА_1 стався в робочий час, під час виконання ним трудових обов`язків. 
 
Згідно з довідкою, виданою медико-соціальною експертизою (МСЕК) 22 січня 2020 року за результатами визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності по зору.
 
Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової психологічної експертизи від 19 травня 2021 року ситуація, яка сталася 19 серпня 2019 року з ОСОБА_1 , є психотравмуючою для нього та заподіяла йому моральну шкоду. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації моральної шкоди, завданої                     ОСОБА_1 , складатиме еквівалент 864 мінімальних заробітних плат, що установлені на момент розгляду справи судом.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо підстав відповідальності роботодавця
За частинами першою, другою статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
 
У статті 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про охорону праці» охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.
 
Дія Закону України «Про охорону праці» поширюється на всіх юридичних та фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та на всіх працюючих (стаття 2 Закону України «Про охорону праці»).
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
 
Постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина перша статті 160 КЗпП України).
 
Відповідно до статті 171 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.
За статтею 22 Закону України «Про охорону праці» роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. У разі відмови роботодавця скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом питання вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, рішення якої є обов`язковим для роботодавця. Рішення посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене у судовому порядку.
Отже, доказом вини власника може бути акт про нещасний випадок на виробництві.
 
У справі, яка переглядається, комісією з розслідування нещасного випадку складено відповідний акт від 14 січня 2020 року, яким встановлено, що нещасний випадок з ОСОБА_1 стався в робочий час, під час виконання ним трудових обов`язків. Також комісія визначила, що вказаний нещасний випадок є таким, що пов`язаний з виробництвом. Зазначений акт сторонами оспорений не був.
 
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові                 від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) дійшла висновку про те, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:                           (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
 
У свою чергу у частині першій статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21 (провадження № 61-20140св21) зазначив, що вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
 
Отже, КП «Муніципальна охорона», як роботодавець ОСОБА_1 , несе відповідальність із відшкодування моральної шкоди перед своїм працівником, з яким стався нещасний випадок під час виконання ним своїх трудових обов`язків, а тому висновки судів попередніх інстанцій щодо недоведеності позовних вимог про те, що саме внаслідок порушення відповідачем умов безпечної праці позивачу була спричинена моральна шкода, є помилковими.
 
Щодо відшкодування роботодавцем моральної шкоди
 
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року               № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
 
Створення неналежних умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.
 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції наведені норми законодавства не застосовував, обмежившись констатацією недоведеності позивачем                  ОСОБА_1 своїх вимог.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції та погоджуючись із його висновками про недоведеність заявлених позивачем вимог, апеляційний суд під час вирішення справи не спростував доводів апеляційної скарги з приводу порушення прав позивача, не надав оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в результаті чого дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення місцевого суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі           № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
З урахуванням того, що Верховний Суд переглядає справи виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України, і не має можливості в силу положень статті 400 ЦПК України встановлювати обставини, які не були встановлені в рішенні, а суди не дослідили зібрані у справі докази та не встановили обставини, які мають вирішальне значення для розгляду цього спору, справу, керуючись принципом процесуальної економії, необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який в силу своїх повноважень може усунути наведені порушення.
 
Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене у цій постанові, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд, суд не здійснює розподіл судових витрат за результатами касаційного розгляду.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
  Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська     Судді:                                                                                             В. М. Ігнатенко                                                                                                              С. О. Карпенко                                                                                                                                                                                                                                                                                                                          В. В. Сердюк                                                                                                               В. А. Стрільчук