КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 361/2403/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4700/2022

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
22 червня 2023 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М., Лапчевської О.Ф.,
за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2022 року у складі судді Сердинського В.С.,
у справі за позовом ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2021 року позивачі звернулися у суд із позовом у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 31.03.2022 просили:
 
 стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант») на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування: 28 338 грн моральної шкоди, 170 665 грн 20 коп. витрат на лікування, 8 533 грн 26 коп. моральної шкоди, 85 014 грн відшкодування утриманцю, а всього в межах встановленого ліміту 133 815 грн, а також  за період з 31.12.2020року по 18.03.2022року пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 25 703 грн 36 коп., 3% річних у розмірі 4 872 грн 30 коп. та інфляційні втрати у розмірі 15 315 грн 84 коп., всього разом  45 891 грн 50 коп;
 
стягнути із ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 , страхове відшкодування у розмірі 126 185 грн, а саме: 28 338 грн моральної шкоди, 12 833 грн витрат на поховання, 85 014 грн відшкодування утриманцю, а також  за період з 31.12.2020року по 18.03.2022року пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 24 237 грн 78 коп., 3% річних у розмірі 4 594 грн 49 коп., інфляційні втрати у розмірі 14 442 грн 55 коп., всього разом 43 274 грн 82 коп.;
 
стягнути із ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_3 , страхове відшкодування у розмірі 112 142 грн 62 коп., а саме: 106 802 грн 50 коп. страхове відшкодування витрат на лікування, 5 340 грн 12 коп. моральної шкоди, а також  з 05.02.2021 року по 18.03.2022року пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 6 866 грн 01 коп., 3% річних у розмірі 1 274 грн 27 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 815 грн 07 коп., всього разом  11 955 грн 35 коп.;
 
стягнути із ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі  по 5 000 грн кожному.
 
Позов обґрунтовано  тим, що 01.08.2020 приблизно о 12 год. 30 хв. рухаючись по вул. Кубанської України у м. Києві, водій автомобіля марки «Фіат» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 , виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, де здійснив зіткнення з автобусом марки «Богдан А091» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , який з`їжджав із зупинки громадського транспорту «пр. Мінський». Внаслідок зіткнення, пасажир автомобіля марки «Фіат» ОСОБА_6 та ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження.
 
В подальшому ОСОБА_6 був доставлений до відділення ЛШМД, де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
 
Відповідальність водія транспортного засобу - автомобіль марки «ФІАТ», реєстраційний номер НОМЕР_1 на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно полісу №18457452 у ТДВ СК «Альфа-Гарант».
 
01 жовтня 2020 року на адресу ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах матері загиблого - ОСОБА_2 у розмірі - 28 338 грн моральної шкоди, 12 833 грн витрат на поховання та 85 014 грн відшкодування утриманцю та батька загиблого - ОСОБА_1 у розмір - 28 338 грн моральної шкоди, 170 665 грн 20 коп. витрат на лікування, 8 53 грн 26 коп. моральної шкоди (відповідно до ст. 26-1 Закону) та 85 014 грн - відшкодування утриманцю.
 
Загальна сума вимоги страхового відшкодування відповідно до встановлених лімітів страхового відшкодування на дату ДТП становить 260 000 грн.
 
06 листопада 2020 року на адресу ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» направлено заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_3 , якою заявлено вимогу щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 38 092,30 грн., з яких: 36 278 грн 39 коп. - витрати на лікування та 1 813 грн 92 коп. - моральна шкода.
 
До поданих відповідачеві заяв про виплату страхового відшкодування було долучено усі необхідні документи, передбачені ст. 35 Закону.
 
Проте відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування через зупинення строків розгляду справи, що є безпідставним, оскільки внаслідок ДТП загинула третя особа - пасажир ОСОБА_6 та отримав тілесні ушкодження ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля марки «ФІАТ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в силу вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, настає незалежно від його вини у вчиненні кримінального правопорушення.
 
Рішення про зупинення відповідачем строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необґрунтованим та таким, що порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування.
 
Страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про зупинення розгляду справи Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності і власників наземних транспортних засобів» не передбачено.
 
Таким чином, прийняття відповідачем рішення про зупинення строків розгляду справи про виплату страхового відшкодування через відсутність постанови/вироку суду є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на нормах спеціального Закону та порушує право потерпілих на отримання страхового відшкодування.
 
Окрім цього встановлено, що з моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування минуло більше 90 днів, а потерпілі так і не отримали належного страхового відшкодування.
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2022 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 30 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено.
 
В апеляційній скарзі ТДВ СК «Альфа-Гарант» посилаючись на порушення норм процесуального права, не правильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
 
Вказано, що суд першої інстанції зробив припущення на підставі якого ухвалив оскаржуване рішення, в якому зазначив, що позивачем надано вирок Деснянського районного суду від 28.03.2022 без відмітки про набрання ним законної сили та зазначає, що можливо він набрав законної сили 28.04.2022.
 
Зазначено що, суд першої інстанції порушив норми матеріального права, а саме ч.2 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» бо згідно закону правових підстав до задоволення вимог про стягнення штрафних санкцій нарахування яких починається з 31.12.2020 не мають підстав, оскільки розгляд наданих документів до ТДВ СК «Альфа-Гарант» для виплати страхового відшкодування було законно та правомірно зупинено до набрання законної сили вироком в кримінальній справі.
 
Крім того, суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки та не дослідив відзив та пояснення ТДВ СК «Альфа-Гарант» щодо законності вимог позивачів. 
 
Вказано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підставі яких можна було б встановити, що дійсно померлий не мав ані дружини, ані дітей.
 
Апелянт вказує, що як вбачається з матеріалів справи, відсутнє документальне підтвердження з компетентних органів наявності права на отримання такого відшкодування позивачами.
 
Зазначено, що в матеріалах справи містяться довідки про доходи, відповідно до яких ОСОБА_2 отримувала пенсію в розмірі 2100 грн, а ОСОБА_1 - 2 417 грн 44 коп., що перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. В матеріалах справи відсутні докази які б містили посилання на докази, які б свідчили, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перебували на утриманні свого померлого сина і залежали від його заробітку, тобто для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.
 
Також позивач ОСОБА_3 не надав суду довідки про те яку кількість коштів на його утримання та лікування витратив заклад в якому він лікувався, не надав листків лікарських призначень стаціонарного хворого в яких зазначається кількість призначених препаратів використаних для його лікування.
 
Представник скаржника ТДВ СК «Альфа-Гарант» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, тому колегія суддів відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у його відсутність. 
 
Колегія суддів, вислухавши адвоката Качмар А.І. в інтересах позивачів, яка просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі зазначеним вимогам не відповідає.
 
Як убачається з матеріалів справи, 01 серпня 2020 року приблизно о 12 год. 30 хв. рухаючись по вул. Кубанської України у м. Києві, водій автомобіля марки "Фіат" реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 , виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, де здійснив зіткнення з автобусом марки "Богдан А091" реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , який з`їжджав із зупинки громадського транспорту "Пр. Мінський". Внаслідок зіткнення,  постраждали пасажири автомобіля марки "Фіат" ОСОБА_7 та ОСОБА_3 й їх було госпіталізовано до медичної установи, де ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер (а.с. 9 т. 1).
 
Згідно довідки від 15 вересня 2020 року, причиною смерті стала відкрита черепно-мозкова травма (а.с. 17 т.1).
 
Відповідно до справи, батьками померлого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є позивачі по справі ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 (а.с. 12 т.1).
 
З довідки № 313 від 17 вересня 2020 року, виданої ЖЕК №2 комунального підприємства Броварської міської ради Київської обл. убачається, що станом на 13 вересня 2020 року, померлий разом з батьками та братом ОСОБА_9 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16 т.1).
 
Відповідно до матеріалів справи, батьки померлого ОСОБА_7 є пенсіонерами ( а.с. 22 т.1).
 
Згідно інформації, яка міститься у долучених до справи: виписці № 424 від 16.05.2023 року із медичної карти № 12803 КМЛШД амбулаторного хворого ОСОБА_7 , який перебував на лікуванні з 01.01.2020 по 13.09.2020, довідці медичного закладу №424/1 від 16.05.2023 року,  квитанціях та товарних чеках, позивачі витратили на лікування померлого сина 170 665 грн (а.с. 27-38 т.1, 128,129 т.2).
 
Долученими до справи квитанціями та накладними підтверджено, що на поховання  ОСОБА_1 було понесено витрати, в розмірі  8 533 грн 26 коп., а ОСОБА_2 - на суму 12 833 грн (а.с. 23-26 т.1).
 
Згідно довідки № 138 від 28 жовтня 2020 ОСОБА_10 перебував у відділенні політравми з 01 серпня 2020 року, а також  лікувався у ТОВ «Медичиний центр  Добробут»  (а.с. 61,192-197 т.1).
 
На підтвердження понесених витрат на лікування ОСОБА_10 долучив копії товарних чеків та квитанцій, зазначивши їх загальну суму 106 802 грн 50 коп. (а.с. 62-97 т.1).
 
Установлено, що відповідальність водія автомобіля марки "Фіат" реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 на дату вчинення ДТП застрахована згідно полісу № 184574529 у ТДВ СК "Альфа-Гарант" (а.с. 60 т.1).
 
01 жовтня 2020 року на адресу ТДВ "Страхова компанія "Альфа-Гарант" надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах матері загиблого - ОСОБА_7 у розмірі - 28 338 грн моральної шкоди, 12 833 грн витрат на поховання та 85 014 грн відшкодування утриманцю та батька загиблого - ОСОБА_1 у розмір - 28 338 грн моральної шкоди, 170 665 грн 20 коп. витрат на лікування, 8 533 грн 26 коп.  витрат на поховання та 85 014 грн - відшкодування утриманцю (а.с.7-8 т.1).
 
06 листопада 2020 року на адресу ТДВ "Страхова компанія "Альфа-Гарант" направлено заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_3 , у якій було заявлено  до виплати страхове відшкодування у розмірі 38 092 грн 30 коп., з яких: 36 278 грн 39 коп. - витрати на лікування та 1 813 грн 92 коп. - моральна шкода (а.с. 59 т.1).
 
Листами від 23 листопада 2020 року та 11 лютого 2021 року відповідачем повідомлено про необхідність долучення до матеріалів страхової справи документів необхідних для прийняття рішення, а також про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування через відсутність  рішення по кримінальній справі за фактом вказаної ДТП, з посиланням на п. 36.2 ст. 36 Закону (а.с.53, 77 т.1).
 
Установлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2022 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. 
 
Вироком суду визнано доведеним, що 01.08.2020 приблизно о 12 год. 30 хв. керуючи технічно справним автомобілем марки «Фіат» реєстраційний номер НОМЕР_1   по вул. Кубанської України у м. Києві, ОСОБА_4 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, грубо порушивши правила дорожнього руху,  виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, де здійснив зіткнення з автобусом марки «Богдан А091» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , який з`їжджав із зупинки громадського транспорту «пр. Мінський». Внаслідок зіткнення, пасажири автомобіля марки «Фіат» ОСОБА_7 та ОСОБА_3 отримали тяжкі тілесні ушкодження й були доставлені до медичного закладу, де ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с. 206-207 т.1).
 
Рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, понесених витрат на лікування та поховання мотивоване тим, що внаслідок ДТП, яка відбулася з вини ОСОБА_4 , загинув син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що завдало їм душевних страждань, втраті душевного спокою, тому вони мають право на відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, пов`язаної з лікуванням сина та його поховання з підстав їх доведеності.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, остільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі.
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
 
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
 
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
 
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
 
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
 
Згідно п.п.27.3.3, 27.3.4 ст.27 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
 
Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
 
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у померлого  ОСОБА_7 дружини чи дітей. На зазначене в судовому засіданні суду апеляційної інстанції указав і  адвокат Кочмар А.І., представник позивачів.
 
З урахуванням викладених вимог Закону, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як батьки померлого, мають право на відшкодування кожному з них моральної шкоди по 28 338 грн, що загалом становить12 мінімальних заробітних плат станом на 01 серпня 2020 року.
 
Згідно даних, які містяться у виписці № 12803 від 11.02.2021 й аналогічній копії від 16.05.2023 із медичної карти № КМЛШД амбулаторного хворого ОСОБА_7 , який  госпіталізований у медичну установу у тяжкому стані після травм, отриманих внаслідок ДТП та перебував на лікуванні з 01.01.2020 по 13.09.2020 та зазначено медикаментозну терапію, яку було застосовано під час лікування (а.с. 57,57 т.1, а.с.128 т.2).
 
Відповідно до інформації, яка міститься у довідці № 189 від 18.02.2021 та аналогічного змісту у довідці № 424/1 від 16.05.2023, виданих КМКЛ ШМД на лікування хворого ОСОБА_6 упродовж з 01.08.2020 по 13.09.2020 за власні кошти було придбано медикаменти та предмети догляду, відображені у 45 найменуваннях, що з урахуванням долучених до справи квитанцій  та товарних чеків, підтверджує факт   несення витрат на лікування померлого, на загальну суму 170 665 грн (а.с.56 т.1, 129 т.2).
 
Отже, відповідно до даних, які містяться у долучених до справи доказах та не спростованих відповідачем, ОСОБА_1 понесено витрати на лікування сина, на загальну суму 170 665 грн 20 коп., а також на його поховання, в розмірі 8 533 грн 26 коп., а ОСОБА_2 - також витрати на поховання на суму 12 833 грн (а.с. 23-38, 56-58 т.1, 128,129 т.2). 
Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
 
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
 
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
 
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
 
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження№ 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).
 
Матеріалами справи не доведено тих обставин, що потерпілий ОСОБА_7 , який помер внаслідок ДТП, передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.
 
Колегія суддів погоджується з висновками районного суду  про обов`язок завдавача відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини й страховик завдавача шкоди  є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
 
Згідно  п.36.2. ст.36 вищезазначеного Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
 
Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
При цьому, колегія суддів враховує і ту обставину, що долучена до справи копія вироку яким установлено вину ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.2 КК України, за наслідками якого настала смерть ОСОБА_7 , не містить інформації щодо набрання ним чинності, проте шляхом доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень апеляційним судом установлено таку дату  - 01.03.2022.
 
Між тим, страхове відшкодування батькам померлого в заявлених вище розмірах страховою компанією не було виплачено й на дату ухвалення оскаржуваного рішення (12.08.2022).  
 
Враховуючи викладене та матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав до задоволення позову в частині відшкодування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявленої моральної та майнової шкоди. Такі висновки відповідають обстави нам справи та узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів. 
 
Разом з тим, з висновками районного суду в частині вирішення вимог, заявлених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування по 85 014 грн., як утриманцям померлого, погодитися неможливо.
 
Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
 
Зазначена норма права за способом викладення змісту містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
 
Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
 
Частинами 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону; 2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
 
Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
 
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
 
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
 
З долученої до справи довідки про доходи від 21.09.2020, виданої ТОВ «Маркетпласт» померлий ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах з цим товариством й у період з серпня 2019 року та в січні, березні, серпні 2020 року його  середньомісячний дохід за указаний період склав 3447грн.35коп. (а.с.18).
 
Відповідно до матеріалів справи,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пенсіонерами й у липні 2020 розмір їх пенсії складав, відповідно, 2 417 грн 44 коп. та 2100 грн.
 
На пенсію у зв`язку з втратою годувальника не переходили.
 
При цьому, питання про встановлення факту перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на повному утриманні померлого сина чи отримання від нього допомоги, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування, не ставилося.
 
Жодних належних та допустимих доказів перебування на утриманні свого загиблого сина на день його смерті позивачами не надано.
 
Довідка органу місцевого самоврядування про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з померлим ОСОБА_7 за однією адресою, не встановлює і не підтверджує факту перебування позивачів на утриманні померлого. 
 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку  про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2    страхового відшкодування у розмірі по 85 014 грн як утриманцям померлого на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1200 ЦК України, остільки ними не доведено, що дохід померлого для них був основним і постійним джерелом існування та факту перебування  їх  на його утриманні.
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
 
Разом з тим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які були пенсіонерами та отримували пенсію, не довели належними та допустимими доказами, що вони перебували на утриманні ОСОБА_7 , тому суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав до задоволення позову про стягнення з відповідача на їх користь страхове відшкодування по 85 014 грн як утриманцям померлого.
 
Щодо вимог ОСОБА_3 про стягнення з страхової компанії витрат на лікування та моральної шкоди, колегія суддів враховує таке.
 
Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, куванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним - піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
 
Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтвердженідокументально відповідним закладом охорони здоров`я.
 
Звертаючись у суд із позовом,  ОСОБА_3 долучено до справи докази перебування на стаціонарному лікуванні та надані послуги, а також яке медикаментозне лікування було проведено, проте не долучено доказів на підтвердження того, які медичні засоби та предмети догляду були придбані за власні кошти потерпілим, а яку кількість коштів на його утримання та лікування витратив медичний заклад в якому він лікувався, з відображенням кількості  призначених препаратів, використаних для його лікування.
 
Так, до справи долучено докази перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні у КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 01.08.2020 згідно виписки від 09.12.2020 та те, яку медикаментозну терапію було проведено (а.с.79,80, 138 т.1, 139 т.2 ).
 
Між тим, у виписці відсутня інформація, скільки коштів витрачено на лікування позивача установою, а які медичні препарати та предмети догляду було придбано ним за власні кошти.
 
Також до справи долучено докази перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні у ТОВ «МЦ «Добробут» з 02.09.2021 по 03.09.2021 з зазначенням вартості лікування та наданих додаткових рекомендаціях (а.с. 104,105 т.2), рахунки-фактури про сплату у цьому медичному закладі вартості консультацій лікарів, аналізів, досліджень, операції (а.с.192-197 т.1).
 
Проте згідно змісту листа № 58 від 18.05.2023 ТОВ «МЦ «Добробут» та виписки №1329117 від 03.09.2021 ОСОБА_3 самостійно обрав процедуру яку сам бажав за потрібне й звернувся до медичного центру у плановому порядку, де було проведено оперативне лікування (а.с.104, 105 т.2).
 
Не долучено до справи й жодного документу, який би обґрунтував необхідність здійснення оперативного втручання, а також документів щодо причинно-наслідкового зв`язку між здійсненою операцією та наслідками ДТП.
 
Не було надано ОСОБА_3 чи його представником визначених положеннями ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» необхідних документів, незважаючи на оголошену  під  час розгляду справи перерву і в суді апеляційної інстанції (а.с. 99 т.2).
 
Отже, ОСОБА_3 до справи не долучено належних доказів понесення ним витрат на лікування, відповідно до яких у страховика виник би обов`язок сплатити страхове відшкодування на підставі рішення суду.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо доведеності вимог позову, заявленого ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування у вигляді витрат на лікування та моральної шкоди, остільки належних та допустимих доказів на підтвердження  понесення ним витрат на лікування за наслідками ДТП та які б надавали правові підстави до їх відшкодування страховою компанією, до справи не долучено, а розмір моральної шкоди залежить від  установленої суми відшкодування.
 
З огляду на викладене, не ґрунтуються на законі й вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 пені, трьох відсотків річних та інфляційних, остільки  ці вимоги носять похідний характер від основних вимог,  що виключає правові підстави до їх вирішення.
 
При цьому, колегією суддів також враховується та обставина, що відповідач не відмовляв у страховій виплаті на користь ОСОБА_3 , а лише указав про припинення строку прийняття рішення щодо сплати страхового відшкодування до дати, коли страховику стане відомо про набрання вироком суду законної сили, що не виключає поновлення  його прав  страховиком.
 
Щодо вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , колегія суддів враховує наступне.
 
Відповідно до п.36.1 ст.36 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
 
Відповідно до п.36.2. ст.36 вищезазначеного Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
 
Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
 
Статтею 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
 
 Відповідно до справи,  на звернення позивачів з заявою про сплату страхового відшкодування,  відповідач не відмовив  у виплаті  передбачених Законом сум грошових коштів, а керувався чинною нормою  Закону п.36.2. ст.36, якою передбачено, що перебіг 90 денного строку  виплати припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.
 
Установлено, що позивачі з позовом у суд до страхової компанії про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних звернулися у березні 2021 року й у подальшому, у березні 2022 року зміст вимог доповнили.
 
Зі справи убачається, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2022 ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за наслідками якого син позивачів ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження,  що призвело до  його смерті (а.с.206,207 т.1).
 
Між тим, інформація щодо дати набрання чинності вироком суду у справі відсутня.
 
Зазначене свідчить про правомірність дій страхової компанії, пов`язаних із припиненням прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування до отримання інформації набрання вироком суду законної сили, остільки така інформація  згідно пояснень представника страхової компанії страховику не була  надана, що виключає  підстави до стягнення з відповідача на користь позивачів пені, трьох відсотків річних та інфляційних.
 
Отже, остільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за фактом ДТП, в результаті якого  потерпілі отримали тілесні ушкодження, внаслідок яких настала смерть ОСОБА_7 , завершено розглядом лише у січні 2022року, інформація про дату набрання чинності яким у справі відсутня, а тому страхова компанія за результатами звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з відповідними заявами у жовтні  2020 року правомірно не виплатила страхове відшкодування, припинивши вирішення цього питання на підставі положень п.36.2. ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до часу отримання інформації про набрання вироком суду чинності.
 
Між тим, районний суд під час вирішення спору вищевикладених обставин не врахував й дійшов передчасних висновків про доведеність позову в частині вимог  про  стягнення з страхової компанії на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відповідності до ст.36.5 Закону пені, а також на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних, як відповідальності за невиконання грошового зобов`язання,  
 
Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Стаття 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1). 
 
З огляду на викладене, рішення суду в частині вирішення вимог ОСОБА_3 , а також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення відшкодування утриманцю, пені, 3% річних та інфляційних втрат, як ухваленого з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, що мають значення які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду в зазначеній частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням по справі  в цій частині нового судового рішення про відмову в позові.
 
З урахуванням зазначених обставин та відмови ОСОБА_3 у позові у повному обсязі, підлягає також скасуванню висновок суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу, в сумі 5000грн.
 
Мотиви незгоди з рішенням суду в частині стягнення з страхової компанії на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 5000 грн витрат на правничу допомогу не викладено, установлену судом суму понесених витрат не спростовано, й з урахуванням обставин справи підстав до її зменшення  колегія суддів не вбачає.
 
Резолютивну частину рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2022 року в задоволеній частині вимог слід викласти в наступній редакції:
 
позов ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 28 338 грн моральної шкоди, 170 665 грн 20 коп. витрат на лікування, 8 533 грн 26 коп. витрат на поховання та 5 000 витрат понесених на професійну правничу допомогу.
 
Стягнути із товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 28 338 грн моральної шкоди, 12 833 грн витрат на поховання та 5 000 витрат понесених  на професійну правничу допомогу.
 
Стягнути із товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» у дохід держави судовий збір  в сумі 2488 грн 07 коп.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В : 
 
Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» задовольнити частково.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2022 року в частині вирішення вимог ОСОБА_3 та стягнення  витрат на професійну правничу допомогу, в частині вирішення вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення відшкодування утриманцю,  про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.
 
Резолютивну частину рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2022 року викласти в наступній редакції:
 
позов ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 а 28 338 грн моральної шкоди, 170 665 грн 20 коп. витрат на лікування, 8 533 грн 26 коп. витрат на поховання та 5 000 витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
 
Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 28 338 грн моральної шкоди, 12 833 грн витрат на поховання та 5 000 витрат, понесених  на професійну правничу допомогу
 
Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» у дохід держави судовий збір в сумі 2488 грн 07 коп.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                           
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення. 

Суддя-доповідач:   

 
Судді: