Справа № 462/5249/20                                Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О. 
Провадження № 22-ц/811/2544/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       11 липня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
з участю представника правонаступника відповідача ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кремінця Миколи Миколайовича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2021 року в складі судді Боровкова Д.О. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича, ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна, про визнання недійсними договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором,-
встановив:
У вересні 2020 року позивачі ОСОБА_1  та ОСОБА_2  звернулися до суду з позовом до відповідачів ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно С.С.,  ОСОБА_3 ,з участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., просили визнати недійсним договір № 62 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 03 листопада 2017 року та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 03 листопада 2017 року, укладені між відповідачами.
Вимоги обгрунтовували тим, що 23 серпня 2012 року між АТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ІCKGМCUI.51924.004, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_7 кредит у розмірі 6000 грн. та кредитний договір № IKIPG3.51924.001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 202000 грн. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № IKIPG3.51924.001 між ОСОБА_7 та банком 23 серпня 2012 року укладений іпотечний договір, предметом якого є належна позивачу квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 
Крім цього, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «ВБР» та позивачем ОСОБА_2 23 серпня 2012 року укладено договір поруки №РХ029031.51941.001. 
23 листопада 2015 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі №464/2502/15-ц за позовом ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість станом на 13.03.2015 року за кредитним договором №ICKGМCUI.51924.004 від 23 серпня 2012 року у розмірі 9554 гривні 72 коп. та стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованість станом на 03.03.2015 року за кредитним договором №IKIPG3.51924.001 від 23 серпня 2012 року у розмірі 267173 гривні 22 коп. 
У межах процедури продажу активів банку, що ліквідується, 19 жовтня  2017 року були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом № UA-EA-2017-10-06-000018-с. 
03 листопада 2017 року на підставі протоколу електронних торгів між відповідачами укладені спірні договори. Додаток 1 до вищевказаного договору № 62 включає реєстр договорів, а саме: кредитний договір № IKIPG3.51924.001, сторона договору (боржник) - ОСОБА_1 , сума заборгованості 828298,91 грн. (в т.ч.: поточна заборгованість за кредитом - 177705,79 грн., поточна заборгованість за процентами - 2935,06 грн., заборгованість за комісією - 202 грн., штрафи, пені - 484333,37 грн.); кредитний договір № ІCKGМCUI.51924.004, сторона договору (боржник) - ОСОБА_1 , сума заборгованості 53242,74 грн. (в т.ч.: прострочена заборгованість за кредитом - 5146,51 грн., поточна заборгованість за процентами - 12027,39 грн., пеня - 36068,84 грн.); іпотечний договір від 23 серпня 2012 року, сторона договору (іпотекодавець) - ОСОБА_1 , сума заборгованості квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; договір поруки від 23 серпня 2012 року, сторона договору (поручитель) ОСОБА_2 . 
Вважають спірні договори такими, що укладені з порушенням норм цивільного законодавства, оскільки розмір відступлення первісним кредитором ОСОБА_3 грошових вимог до них на суму 828298,91 грн. та 53242,74 грн. не відповідає дійсному розміру грошових вимог та значно перевищує розмір їх заборгованості. Крім цього, відступлення права вимоги за кредитними договорами фізичній особі ОСОБА_3 за вищевказаними правочинами суперечить та не відповідає вимогам ст. 1054 ЦК України. В зв`язку з наведеним, просили позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Залізничного  районного суду міста Львова від 31 травня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича, ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна про визнання недійсними договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором- відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Кремінець М.М., вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права та не враховано висновків Верховного Суду щодо справ такої категорії.
Звертає увагу, що підставою звернення до суду стало те, що розмір заборгованості, який відступлений первісним кредитором новому кредитору на підставі оскаржуваних договорів за кредитними договорами, позичальниками яких виступають скаржники, не відповідає дійсному розміру заборгованості, яка існувала за такими кредитними договорами, що підтверджується рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року у справі № 464/2502/15-ц та відкритими виконавчими провадженнями щодо примусового виконання такого судового рішення.
Окрім цього, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка виступала предметом договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 03.11.2017 не була предметом іпотеки станом на дату укладення оскаржуваного договору.
Зокрема, розмір грошової вимоги, яка відступлена відповідно до Додатку № 1 оскаржуваного договору № 62 становить 828298,91 грн за кредитним договором №IKIPG3.51924.001 від 03.08.2017 та 53242,74 грн. за кредитним договором №ІCKGМCUI.51924.004 від 23.08.2012, що значно перевищує розмір заборгованості, яка встановлена за вказаними кредитними договорами рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року у справі № 464/2502/15-ц, що свідчить про невідповідність відступленого розміру грошових вимог ПАТ «ВБР» дійсному розміру заборгованості за договорами, вимоги за якими відступлено ОСОБА_3 , що підтверджує невідповідність оспорюваного правочину вимогам ст. 514 ЦК України.
Звертає увагу, що у відповіді на адвокатський запит Національний Банк України скерував документи, які відображають облік сум заборгованості за кредитнимм зобов`язаннями №IKIPG3.51924.001 та №ІCKGМCUI.51924.004, стороною яких виступають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а право вимоги за якими набуто ОСОБА_3 .
Наведеними документами підтверджується, що первісний кредитор станом на дату відступлення права вимоги за договором № 62 від 03.11.2017 не володів тим обсягом прав грошової вимоги за кредитними договорами, у розмірі, який відступлено новому кредитору та який включений до додатку № 1 до договору № 62 від 03.11.2017, що свідчить про невідповідність оспорюваного договору ст. 514 ЦК України.
Просить врахувати, що у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 6-459цс17 зазначено, що згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Також, не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачі не довели порушення їх прав та інтересів у зв`язку із вчиненням оскаржуваних договорів та те, що такі договори не вплинули на обсяг їх прав та обов`язків.
Зокрема, в результаті відступлення права вимоги новому кредитору ОСОБА_3 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ростовою Л.О. вчинено виконавчий напис від 04.09.2018 за реєстровим номером 836 про звернення стягнення на предмет іпотеки на квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог кредитора у розмірі 836598,91 грн. за кредитним договором №IKIPG3.51924.001. Цей виконавчий напис боржниками оскаржено в судовому порядку. 
Звертає увагу, що окрім виконавчого напису, існує зведене виконавче провадження НОМЕР_3 щодо виконавчого напису № 836 від 04.09.2018 на суму 836598,91 грн, а також ВП № НОМЕР_1 та ВП НОМЕР_2 щодо виконання рішення суду, винесеного у справі №464/2502/15ц.
Відтак, загальна сума заборгованості, яка була предметом судового розгляду та сума, яка включена в оскаржувані договори, становить 1113326,85 грн., що спростовує висновки суду про те, що вчинення таких договорів не призвело до зміни прав та обов`язків для позивачів.
Крім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги, що квартира АДРЕСА_1 , яка виступає предметом договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 03.11.2017 не виступала предметом іпотеки, а відтак не може виступати предметом такого відступлення.
Просить врахувати, що до договору іпотеки квартири № №ZXR019521.51924.002 були внесені зміни договором від 04.06.2013 в частині, що стосується предмета іпотеки, згідно із яким п. 33.3 договору іпотеки квартири викладено в новій редакції, яким фактично змінено предмет іпотеки, зокрема за даним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею - 50,7 кв.м., житловою площею - 37.1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3 , а відтак квартира за адресою АДРЕСА_1 не була предметом іпотеки.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 31 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою судового засідання від 16 травня 2023 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича, ОСОБА_3 , з участю третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інна Олександрівна, про визнання недійсними договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємців, а саме дружину ОСОБА_4 , сина ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_6 , законним представником яких є ОСОБА_4 .
В судовому засіданні представник правонаступника відповідача ОСОБА_8 апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав відповідні пояснення.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх представник Кремінець М.М. в судове засідання не прибули, представник Кремінець М.М. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю в іншому судовому засіданні, яке призначено на дану дату. Однак, з долученого до клопотання витягу із сайту Галицького районного суду м. Львова встановлено, що розгляд кримінальної справи № 461/2063/18 призначено на 11.07.2023 о 14 год. 30 хв., натомість розгляд цивільної справи № 462/5249/20 призначено на 10 год. 00 хв. 11. 07.2023, відтак перешкод прибути представнику Кремінець М.М. у Львівський апеляційний суд на розгляд даної цивільної справи не було.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника правонаступника відповідача ОСОБА_8 на заперечення доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції врахував, що сам по собі факт укладення договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги не створює для позивачів безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі № 62 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 03 листопада 2017 року під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитних договорів та іпотечного договору, при цьому керувався правовими висновками, яких дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, а також у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18.
Також, суд не взяв до уваги твердження позивачів про неможливість відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи, оскільки спірні договори про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та права вимоги за іпотечним договором були укладені у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами, які не виключали можливість відступлення права вимоги на користь фізичних осіб. 
Враховуючи наявні матеріали справи та вимоги закону колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
Судом встановлено, що 23 серпня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та позивачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ІCKGМCUI.51924.004, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді кредитного ліміту зі сплатою 36% за користування таким, крім пільгового періоду, процента ставка під час якого складає 0,0001% річних (а.с.21,22).
Також, 23 серпня 2012 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та позивачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IKIPG3.51924.001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у розмірі 202000 грн. строком до 22 серпня 2027 року зі сплатою 18% річних. Позичальник зобов`язався сплатити банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0, 10% від суми кредиту по договору, щомісяця в період плати (а.с.18,19).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_7 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» 23 серпня 2012 року укладений іпотечний договір ZXR019521.51924.002, предметом якого є належна позивачу квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23,24). 
04 червня 2013 року між ОСОБА_7 та ПАТ «ВБР» укладений договір про внесення змін до вказаного іпотечного договору, предметом якого була визначена квартира за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.25).
Крім цього, в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ПАТ «ВБР» та позивачем ОСОБА_2 23 серпня 2012 року укладено договір поруки №РХ029031.51941.001 (а.с.26).
21 листопада 2015 року Національний банк України (далі - НБУ) виніс постанову № 914 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВБР».
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 234 про початок процедури ліквідації ПАТ «ВБР» та делегування повноважень ліквідатора банку.
В свою чергу, рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі № 464/2502/15-ц від 23 листопада 2015 року за позовом ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість станом на 13.03.2015 року за кредитним договором №ICKGМCUI.51924.004 від 23 серпня 2012 року у розмірі 9554 гривні 72 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість станом на 03.03.2015 року за кредитним договором №IKIPG3.51924.001 від 23 серпня 2012 року у розмірі 267173 гривні 22 коп. (а.с.28,29).
У межах процедури продажу активів банку, що ліквідується, 19 жовтня  2017 року були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом № UA-EA-2017-10-06-000018-с (номер лоту Q80417b8316) (а.с.85).
Зі змісту вказаного протоколу слідує, що до складу лоту віднесене право вимоги за кредитними договорами № IKIPG3.51924.001, № ІCKGМCUI.51924.004 та договорами забезпечення виконання зобов`язань (забезпечення: - двокімнатна квартира, загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 37,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; - порука фізичної особи). Ціна продажу - 135150 грн. Переможець - ОСОБА_3 . Оператор електронного майданчика - ТОВ «Електронні торги України». Замовник (найменування банку, що ліквідується ПАТ «ВБР») - уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «ВБР» Міхно С.С.
03 листопада 2017 року на підставі протоколу електронних торгів між відповідачами ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Міхно С.С. та ОСОБА_3 був укладений договір № 62 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до умов якого банк відступає шляхом продажу ОСОБА_3 належні банку права вимоги банку до позичальника, іпотекодавця та поручителя, зазначені у додатку 1 до цього договору (а.с.12,13).
Додаток 1 до вищевказаного договору № 62 включає реєстр договорів, а саме: кредитний договір № IKIPG3.51924.001, сторона договору (боржник) - ОСОБА_1 , сума заборгованості 828298,91 грн. (в т.ч.: поточна заборгованість за кредитом - 177705,79 грн., поточна заборгованість за процентами - 2935,06 грн., заборгованість за комісією - 202 грн., штрафи, пені - 484333,37 грн.); кредитний договір № ІCKGМCUI.51924.004, сторона договору (боржник) - ОСОБА_1 , сума заборгованості 53242,74 грн. (в т.ч.: прострочена заборгованість за кредитом - 5146,51 грн., поточна заборгованість за процентами - 12027,39 грн., пеня - 36068,84 грн.); іпотечний договір від 23 серпня 2012 року року, сторона договору (іпотекодавець) - ОСОБА_1 , сума забогованості квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; договір поруки від 23 серпня 2012 року, сторона договору (поручитель) - ОСОБА_2 (а.с.14).
Також, 03 листопада 2017 року між відповідачами ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку»  в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Міхно С.С. та ОСОБА_3 укладений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстрований в реєстрі за № 1136 (а.с.17).
Пунктами 1.1-1.3 вказаного договору передбачено, що у зв`язку із укладанням договору № 62 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 03 листопада 2017 року первісний іпотекодержатель - ПАТ «ВБР» відступив новому іпотекодержателю - ОСОБА_3 право вимоги на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись з позовними вимогами позивачі як на підставу задоволення позовних вимог позивачі покликалися на те, що розмір заборгованості, який відступлений первісним кредитором новому кредитору на підставі оскаржуваних договорів за кредитними договорами, позичальниками яких виступають скаржники, не відповідач дійсному розміру заборгованості, яка існувала за такими кредитними договорами, що підтверджується рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року у справі №464/2502/15-ц та відкритими виконавчими провадженнями щодо примусового виконання такого судового рішення.
Окрім цього, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка виступала предметом договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 03.11.2017 не була предметом іпотеки станом на дату укладення оскаржуваного договору.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.  
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).  
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
За загальним правилом відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
У той же час процедура припинення банку як юридичної особи проводиться у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI, і ця процедура здійснюється з метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.
Наслідками початку процедури ліквідації банку, які передбачені статтею 46 спеціального Закону, є, зокрема, завершення банківської діяльності банку закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; настання строку виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) тощо.
Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п`яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.
При проведенні процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку.
Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі.
Для проведення відкритих торгів на підставі договору може залучатися організатор торгів - юридична особа, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги (стаття 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
Пунктом 5.11 глави 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, яке є спеціальним нормативним актом, що визначає умови реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури (в редакції, яка діяла до 21 листопада 2016 року), було унормовано, що реалізація майна банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом проведення відкритого конкурсу між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок).
Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб  від 21 листопада 2016 року № 2526 «Про внесення змін до Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку» у пункті 5.11 глави 5 розділу V цього Положення виключені слова «між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)».
Договір відступлення прав вимоги було укладено 03 листопада 2017 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (який перебуває в стані ліквідації) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Міхно С.С. та ОСОБА_3  за результатами проведення 19 жовтня 2017 року відкритих торгів з продажу активів банку, що ліквідується.
Згідно із пунктом 1.2 договору про відступлення права вимоги від 03 листопада 2017 року його сторони визначили, що жодне з положень цього договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням банку новим кредитором.
Положення нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру ліквідації банку, допускають продаж майна банку, який перебуває в стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання на конкурсних засадах будь-яким суб`єктам правовідносин, у тому числі без статусу банку або фінансової установи.
Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, є пріоритетними щодо інших нормативних актів України.
Відповідач не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор.
Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 295/3588/14-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки спірні договори про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та права вимоги за іпотечним договором були укладені у процедурі примусової ліквідації банку, порядок проведення якої регулюється спеціальними нормами, які не виключали можливість відступлення права вимоги на користь фізичних осіб, відтак такі доводи не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів відступлення права вимоги. 
Що стосується доводів апелянта про те, що розмір грошової вимоги, яка відступлена відповідно до Додатку № 1 оскаржуваного договору № 62 становить 828298,91 грн за кредитним договором №IKIPG3.51924.001 від 03.08.2017 та 53242,74 грн. за кредитним договором №ІCKGМCUI.51924.004 від 23.08.2012, що значно перевищує розмір заборгованості, яка встановлена за вказаними кредитними договорами рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року у справі № 464/2502/15-ц, що свідчить про невідповідність відступленого розміру грошових вимог ПАТ «ВБР» дійсному розміру заборгованості за договорами, вимоги за якими відступлено ОСОБА_3 , колегія суддів звертає увагу, що за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нового кредитора виникає право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор.
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. 
Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії).
Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.
Сам по собі факт укладення договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги не створює для позивачів безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі № 62 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 03 листопада 2017 року під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитних договорів та іпотечного договору.
Інші доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що квартира АДРЕСА_1 , яка виступає предметом договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 03.11.2017 не виступала предметом іпотеки, а відтак не може виступати предметом такого відступлення, також не можуть бути підставою для визнання недійсним, зокрема, договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 03 листопада 2017 року, укладеного між відповідачами ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку»  в особі уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію Міхно С.С. та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 1136.
Колегія суддів звертає увагу, що перевірка таких обставин мала місце під час розгляду цивільної справи № 462/6440/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_4 та малолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в особі їхнього законного представника ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ростова Людмила Олександрівна, приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Баірова Наталія Михайлівна, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно Сергія Семеновича, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, де постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, серед іншого, встановлено, що 04.06.2013 між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» укладено договір про внесення змін до договору іпотеки квартири №ZXR019521.51924.002, посвідченого Муха М.Т., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 23 серпня 2012 року, за реєстровим №1732, згідно із яким п. 33.3 договору іпотеки квартири викладено в новій редакції, яким фактично змінено предмет іпотеки, зокрема за даним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею - 50,7 кв.м., житловою площею - 37.1 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3 .
За висновками суду, вчиняючи оспорюваний виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , нотаріус не перевірив на підставі поданих документів те, що майно, яке запропоновано до стягнення для задоволення грошових вимог кредитора та на яке звернуто стягнення як предмет іпотеки, не є тотожним за договором іпотеки квартири від 23.08.2012 за реєстровим номером № 1732 та договором про внесення змін до договору іпотеки квартири від 04.06.2013 за реєстровим номером № 956, з врахуванням того, що адреса майна є відмінною між собою.
Відтак, нотаріусом звернуто стягнення на майно, за відсутності правових підстав іпотекодержателя на таке майно, що вказує на вчинення нотаріальної дії з порушенням вимог ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», як наслідок, колегія суддів погодилася із висновком суду першої інстанції у цій справі, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, однак мотивувальну частину рішення викладено у редакції цієї постанови.
Мотиви апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення, судові витрати, у відповідності до вимог статей 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.
Будь яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кремінця Миколи Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 липня 2023 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк