ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2023 р. 	Справа № 520/3203/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2023, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 27.02.23  по справі № 520/3203/22  за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області      про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ЄДРПОУ 37764460), в якому просить суд:
- визнати дії ГУ ДМС у Харківській області щодо відмови прийняти декларацію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про відмову від іноземного громадянства протиправними;
- зобов`язати ГУ ДМС у Харківській області прийняти декларацію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про відмову від іноземного громадянства.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач з незалежних від нього причин був позбавлений можливості надати відповідачу документ про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерія, у зв`язку з чим було подано декларацію про відмову від іноземного громадянства, проте відповідачем було протиправно відмовлено у її прийнятті. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх прав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 було задоволено позов.
Визнано дії ГУ ДМС у Харківській області щодо відмови прийняти декларацію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про відмову від іноземного громадянства протиправними.
Зобов`язано ГУ ДМС у Харківській області прийняти декларацію ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) про відмову від іноземного громадянства.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.
Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області , не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує, що судом першої інстанції передчасно застосовано імперативну норму, щодо зобов`язання відповідача саме прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства. Вказує, що сам факт лише звернення з наміром припинити іноземне громадянство не є автоматичною підставою для застосування положення про подання декларації про відмову від іноземного громадянства. 
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що починаючи з 22 липня 2019 року, згідно Указу Президент України від 22.07.2019 № 546/2019, позивача було прийнято до громадянства України, що підтверджується довідкою №11178 від 01.08.2019.
До набуття громадянства України позивач був громадянином Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується паспортом НОМЕР_2 .
З позовної заяви вбачається, що дотримуючись вимог ЗУ «Про громадянство України» позивач направив відповідну заяву про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерія (надалі - ФРН), але жодної відповіді від ФРІН не отримував.
Лисом ГУ ДМС України в Харківській від 20.01.2021 № 6301.6.2-677/63.3-21 позивача повідомлено про необхідність надати до ГУДМС України в Харківській області документ про припинення громадянства ФРН.
Також у 2021 році позивачем отримано відповідь Міністерства Внутрішніх Справ ФРН МІ/RNC/525/26 від 11.03.2021, де повідомлялось, що запит від 08.02.2021, щодо розгляду заяви про відмову від громадянства, знаходиться на розгляді.
Позивачем зазначено, що у відповідності до вимог ЗУ «Про громадянство України» останнім було виконано всі залежні від нього дії для того щоб припинити громадянство ФРН.
Вказану відповідь позивач 19.07.2021 надав до ГУ ДМС в Харківській області на особистому прийомі.
Після надання позивачем до ГУ ДМС України в Харківській області відповіді МІ/RNC/525/26 від 11.03.2021, жодного листа від останнього на адресу позивача надходило, в наслідок чого позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою, в якій з врахуванням вчинення всіх залежних та необхідних від нього дій для припинення громадянства ФРН, просив здійснити оформлення відмови ОСОБА_1 за допомогою декларації про відмову від іноземного громадянства.
У листі від 02.11.2021 № 6301.6.2-20503/63.3.21 ГУ ДМС України в Харківській області зазначено, що наданий час у ГУ ДМС у Харківській області відсутня інформація щодо стану розгляду заяви позивача з питань відмови від громадянства Нігерії, оскільки вона знаходиться на розгляді. Також зазначено про відсутність підстав для для подання декларації про відмову від іноземного громадянства.
15.12.2021 позивач подав до міграційної служби декларацію про відмову від іноземного громадянства, форма якої встановлена Наказом МВС України № 715 від 16.08.2012 «Про затвердження зразків документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, та журналів обліку».
30 грудня 2021 року ОСОБА_1 надіслав запит до Посольства Федеративної Республіки Нігерія в Україні щодо строку розгляду заяви громадянина ФРН відносно його відмови від громадянства Нігерії, відповідно до національною законодавства ФРН. Проте, позивач зазначає, що не дивлячись на той факт, що Посольством був отриманий запит, на момент звернення до суду позивач не отримав відповідь від Посольства ФРН.
Листом від 14.1.2022 № 6301.6.2-735/63.2-22 відповідач повідомив, що подана позивачем декларація не відповідає зразку форми 45, передбаченому Наказом МВС України № 715 від 16.08.2012 «Про затвердження зразків документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, та журналів обліку». Одночасно відповідач зазначив про відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства та повернув на адресу позивача подану декларацію.
Позивач вважаючи протиправною відмову відповідача в прийнятті декларації ОСОБА_1 про відмову від іноземного громадянства звернувся до суду для захисту своїх прав.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач з незалежних від нього причин не зміг отримати документ про відмову від громадянства Нігерії, що підтверджується неодноразовими зверненнями останнього до посольства Посольства Федеративної Республіки Нігерії з відповідним запитом, а тому у даному випадку у позивача наявні підстави для подачі до відповідача декларації про відмову від іноземного громадянства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року за № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).
Статтею 9 Закону України «Про громадянство України» встановлені умови прийняття до громадянства України та визначені підстави, за наявності яких прийняття до громадянства України не допускається.
Умовами прийняття до громадянства України є:
1) визнання і дотримання Конституції України та законів України;
2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців);
Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) цих держав.
Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Іноземці із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства; 3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний термін перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким було надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію". Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в`їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в`їзду в Україну. Для іноземців та осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту набрання чинності контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України; 4) отримання дозволу на імміграцію. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, та на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України або які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні; 5) володіння державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови; 6) наявність законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні.
Положення, передбачені пунктами 3-6 частини другої цієї статті, не поширюються на осіб, які мають визначні заслуги перед Україною, у тому числі на іноземців і осіб без громадянства, які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України та нагороджені державною нагородою, на осіб, прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України, і на осіб, які отримали посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
До громадянства України не приймається особа, яка: 1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид; 2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави; 3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином.
Положення частини п`ятої цієї статті не застосовуються до іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", якщо компетентні органи України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, встановлять, що такі рішення прийняті з політичних мотивів правоохоронними та/або судовими органами держави, яка вчинила акт агресії проти України, або держави, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262.
Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов`язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов`язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні.
Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджених Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року.
Як зазначалось вище, Указом Президента України від 22 липня 2019 року, № 546/2019 ОСОБА_1 прийнятий до громадянства України.
Як вбачається з наданого до суду зобов`язання припинити іноземне громадянство від 30.05.2017 - ОСОБА_1 зобов`язаний був надати до ГУ ДМС України в Харківській області протягом двох років документ про припинення громадянства Федеративної Республіки Нігерії.
У разі неотримання позивачем з незалежних від нього причин документа про припинення громадянства Федеративної Республіки Нігерії позивач зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства (підданства) цієї держави і повернути національний паспорт громадянина Федеративної Республіки Нігерії до уповноваженого органу цієї держави.
Так, як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2021 позивач звернувся до Міністерства внутрішніх справ Нігерії про припинення його громадянства, проте жодної відповіді на цю заяву, окрім того, що вона розглядається, позивач не отримав, доказів протилежного під час розгляду справи до суду не надано та судом не встановлено.
ОСОБА_1 30.12.2021 надіслав запит до Посольства Федеративної Республіки Нігерії в Україні щодо строку розгляду заяви громадянина ФРН відносно його відмови від громадянства Нігерії, відповідно до національного законодавства ФРН. Однак, не дивлячись на той факт, що Посольством отриманий запит, відповідь останнім не надано.
Як зазначалось вище, у ст. 9 Закону України «Про громадянство України» вказано, що іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Надаючи оцінку поняттю об`єктивних причин не виконання зобов`язання припинити іноземне громадянства, слід виходити зі змісту абзацу 13 статті 1 Закону № 2235-III, згідно з яким незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), документа про припинення громадянства (підданства) у встановлений законодавством іноземної держави термін (за винятком випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років від дня подання клопотання, якщо термін не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства за ініціативою особи чи якщо така процедура не здійснюється або вартість оформлення припинення іноземного громадянства (підданства) перевищує половину розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянство України.
З аналізу вказаної норми слідує, що за будь-яких обставин особа повинна подати до уповноваженого органу держави її громадянства клопотання про припинення іноземного громадянства. При цьому об`єктивні причини не виконання зобов`язання припинити іноземне громадянства будуть мати місце у тому випадку, коли невидача документа про припинення громадянства у встановлений законодавством іноземної держави термін буде обумовлена незалежними від особи причинами неотримання документа про припинення іноземного громадянства.
Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Суд установив, що через незалежну від позивача причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства, і як наслідок неможливість самостійно виконати зобов`язання про припинення іноземного громадянства протягом дворічного строку з моменту отримання громадянства України (прийняття відповідного указу Президента), позивачем подано декларацію про відмову від іноземного громадянства (громадянства Федеративної Республіки Нігерії) від 15.12.2021 (а.с. 16).
Проте відповідачем відмовлено у прийнятті вказаної декларації із зазначенням про відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки відсутня інформація щодо стану розгляду заяви про відмовлення від громадянства Нігерії  (а.с. 10-12).
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана відмова відповідача унеможливлює закінчення процедури прийняття позивача до громадянства України та отримання ним паспорту громадянина України.
Посилання відповідача на відсутність підстав для подання декларації про відмову від іноземного громадянства, оскільки відсутня інформація щодо стану розгляду заяви про відмовлення від громадянства Нігерії є безпідставним та таким, що суперечить ст. 1 Закону України «Про громадянство України», тому дії відповідача щодо відмови у прийнятті декларації позивача про відмову від громадянства Нігерії є протиправними.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу в прийнятті декларації про відмову від громадянства, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
На підставі викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача порушує права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси, породжує негативні наслідки для нього.
Так, відповідно до п. 119 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 за № 215, особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Отже, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Відмова в прийнятті у ОСОБА_1  декларації про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії без урахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки ним виконано всі можливі дії для припинення громадянства Федеративної Республіки Нігерії.
Колегія суддів ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04), в якому викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".
Так, Європейський суд з прав людини вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).
Держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано всіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення всіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення всіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, установлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 826/17220/17.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, установлені законом.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17 та від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а.
Колегія суддів наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Отже суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Зважаючи на те, що судом визнано протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови в прийнятті у ОСОБА_1 декларації про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії, то інших варіантів поведінки, окрім як прийняти протилежне рішення, відповідач не має.
Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій щодо можливості задовольнити вимоги позивача у обраний ним спосіб судового захисту, який суд апеляційної інстанції вважає належним та дієвим в межах спірних правовідносин, та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти у ОСОБА_1 декларацію про відмову від громадянства Федеративної Республіки Нігерії.
Доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в частині задоволення позовних вимог неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів відхиляє, як такі, що носять характер особистих припущень Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та в ході апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
З урахуванням приписів статті 139 КАС України підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 по справі № 520/3203/22 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий 	
Судді	   	І.М. Ральченко    В.В. Катунов