Постанова
Іменем України                                    
 
11 серпня 2023 року 
м. Київ
справа № 759/10832/20
провадження № 61-4726св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Стащук Володимир Анатолійович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна, про визнання договору дарування недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал З. Ф., про визнання договору дарування недійсним.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 березня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Вісімнадцятої київської державної нотаріальної контори Коновал З. Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 2-917.
Ці обставини були з`ясовані Святошинським районним судом м. Києва під час розгляду справи № 752/23800/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання. У свою чергу, в судовому засіданні під час пояснень відповідачем з`ясовано, що між сторонами було підписано не договір довічного утримання.
У зв`язку із цим представник позивача повторно звернувся до Київського державного нотаріального архіву з проханням надати копію договору.
Пізніше з`ясувалося, що між сторонами був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування квартири.
Таким чином, позивач вважала, що відповідачем її було введено в оману та, скориставшись безпорадним станом, змусила підписати договір, який не відповідав волі позивача.
Також ОСОБА_1 вказувала, що на час укладення договору до кінця не усвідомлювала, що в результаті підписання цього договору перестає бути повноправним власником квартири. Також зазначала, що вона має вади слуху із народження і не може самостійно спілкуватися без перекладача, має посвідчення інваліда та членський квиток Українського товариства глухих, крім того, закінчила 4 класи школи, тому не мала змоги самостійно пояснити свої бажання та наміри, прочитати текст документа.
У зв`язку із вказаним, позивач просила визнати недійсним правочин, оскільки у момент його підписання не були роз`яснені чітко та повідомлені її права, після вчинення такого правочину вона була переконана, що на час укладення договору залишається повноправним власником квартири, що фактично укладається договір утримання і допомоги їй зі сторони відповідача, яка буде матеріально допомагати, брати участь в оплаті комунальних послуг, утриманні квартири в належному стані. Договір дарування не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам, які склалися та також зазначає, що нотаріус в порушення інструкції не забезпечив захист її прав при вчиненні нотаріальної дії.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, укладаючи спірний договір, не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Масленнікова Т. М., задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 05 березня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Вісімнадцятої київської нотаріальної контори Коновал З. Ф. за реєстровим 
номером 2-917.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду мотивована тим, що  ОСОБА_1 , будучи неосвіченою, маючи вади слуху з дитинства та потребуючи послуг перекладача, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть між нею і відповідачем після укладення спірного договору.
ОСОБА_1 , підписуючи оспорюваний правочин, не мала наміру позбавити себе права власності на єдине житло, а погоджувалася на передачу квартири у власність племінниці лише за умови піклування про неї та забезпечення її матеріальною допомогою, якої вона потребувала. З часу укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі до теперішнього часу, сплачує комунальні послуги та утримує нерухоме майно.
Отже, будь-яких дій на виконання умов договору щодо звільнення нерухомого майна сторонами не здійснювалося, тобто після укладення договору дарування спірне житло не вибуло із фактичного володіння та користування позивача, що притаманно для реалізації умов договору довічного утримання (статті 744, 750 ЦК України).
ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору обґрунтовано вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування квартири. Вказане додатково підтверджує і послідовність вчинених позивачем дій відносно спірної квартири, зокрема, отримання у племінниці позики, укладення оспорюваного договору, відсутність у неї примірника вказаного договору, звернення до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання, який, на її думку, був укладений між нею та відповідачем.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У квітні 2023 року  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Стащук В. А., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції, в якій просить скасувати вказану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Скаржник вказує, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Крім того, суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України у постановах від 06 квітня 2016 року № 6-551цс16, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16 та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 61-18713св18 (провадження № 389/1809/16-ц), від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 (провадження № 61-971св18), від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19),від 10 серпня           2021 року у справі № 754/16128/17 (провадження № 61-6436св21).
Вказує, що як на підставу для визнання договору дарування недійсним позивач посилалася на те, що при укладенні договору дарування допустила помилку, що має істотне значення, а саме - щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки відповідач обіцяла доглядати її та надавати їй необхідну допомогу, і саме на таких умовах вони погоджувалися підписати договір. Однак наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичного змісту правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) та постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 307/3630/13-ц (провадження № 61-12960св18).
Доводи інших учасників у справі
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Масленнікова Т. М., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Вказує, що ОСОБА_1 не мала наміру дарувати квартиру, оскільки це є єдине її житло, а погоджувалася на передачу квартири у власність племінниці лише за умови піклування про неї та забезпечення її матеріальною допомогою, якої вона потребувала.
З часу укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі до теперішнього часу, сплачує комунальні послуги та утримує нерухоме майно. Отже, будь-яких дій на виконання умов договору щодо звільнення нерухомого майна сторонами не здійснювалося, тобто після укладення договору дарування спірне житло не вибуло із фактичного володіння та користування позивача, що притаманно дня реалізації умов договору довічного утримання (статті 744, 750 ЦК України).
Судом апеляційної інстанції правомірно встановлено, що обставини справи відповідачем не спростовані, свідчать про те, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного договору обґрунтовано вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування квартири. Вказане додатково підтверджує і послідовність вчинених позивачем дій щодо спірної квартири, зокрема, отримання у племінниці позики, укладення оспорюваного договору, відсутність у неї примірника вказаного договору, звернення до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання, який, на її думку, був укладений між нею та відповідачем.
Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу № 759/10832/20 із Святошинського районного суду м. Києва, відмовлено у задоволенні клопотання                      ОСОБА_2 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року.
Справа № 759/10832/20 надійшла до Верховного Суду у травні 2023 року.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_3 
ОСОБА_3 є особою з інвалідністю 3 групи по слуху з дитинства.
ОСОБА_3 у 1962 році закінчила початкову школу та отримала лише початкову освіту.
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною держаною адміністрацією м. Києва 28 квітня 1998 року, належала квартира АДРЕСА_1 .
Згідно із розпискою від 01 березня 1999 року ОСОБА_1 позичила у  ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5 230,00 грн для погашення боргу в АКБ «Інтеграл-банк» за придбання квартири АДРЕСА_1 . Також зазначено, що після сплати заборгованості позивач зобов`язується подарувати вказану квартиру своїй племінниці - ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 202).
05 березня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору дарувальник - ОСОБА_1 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 5).
Згідно із висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 759/10832/20 підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 01 березня 1999 року виконаний ОСОБА_1 . Рукописні записи, що починаються зі слів « Расписка дана мною…» та закінчується цифрами і словами ІНФОРМАЦІЯ_1 (ОСОБА_4) у розписці від 01 березня 1999 року, ймовірно, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. 1 а. с. 195-207).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила суд, що знає позивача особисто, завжди допомагала їй по господарству. Також зазначила, що позивач ОСОБА_1 розповідала їй, що нічого не підписувала, також позичала у своїх родичів гроші, але думала, що підписує розписку про отримання в борг грошей, а не саме договір про дарування. Крім того, свідок повідомила суд, що під час підписання договору присутня не була.
Свідок ОСОБА_6 надав аналогічні покази, доповнив, що позивачу не було відомо, що за лист вона отримала, але оскільки свідок вмів трохи читати, пояснив їй, що ОСОБА_1 подарувала квартиру.
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.
Ухвалою Святошинського районного суду від 07 вересня 2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.  Спростування  презумпції  правомірності  правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України).
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину, відповідно існують підстави, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Укладаючи цей договір, ОСОБА_1 сподівалася на те, що відповідач буде її довічно утримувати, а тому під час укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, передаючи належне їй майно ОСОБА_2 .
Спірне нерухоме майно є єдиним житлом ОСОБА_1 , іншого житла позивач не має, сторони не заперечували факт, що після укладення договору дарування остання залишилася зареєстрованою та проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги. Будь-яких дій на виконання умов договору щодо звільнення нерухомого майна сторонами не здійснювалося.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши встановлені обставини щодо стану здоров`я позивача на момент укладення договору дарування, а також відсутності іншого житла, дійшов обґрунтованого висновку про наявність помилки у діях позивача під час підписання нею цього договору.
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать наведеним заявником у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування положень статті 229 ЦК України.
У касаційній скарзі відповідач зазначає, що суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України у постановах 
від 06 квітня 2016 року № 6-551цс16, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16 та у постановах Верховного Суду 
від 26 вересня 2019 року у справі № 61-18713св18 (провадження № 389/1809/16-ц), від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 (провадження № 61-971св18), від 13 лютого 2020 року у справі 
№ 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19), від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16128/17 (провадження № 61-6436св21).
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд повинен визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас Верховний Суд, проаналізувавши наведені заявником постанови, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених Верховним Судом у вказаних постановах, є безпідставними.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Стащук Володимир Анатолійович, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 29 березня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. І. Грушицький
 
                                                                                                          І. В. Литвиненко