ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5831/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/2612/23	Головуючий у 1-й інстанції  Миронець О.К.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Панченка О.О., Триголова В.М., 
за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,
представника позивача - адвоката Озірської В.С., 
представника відповідача - адвоката Приліпко І.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Приліпко І.Л., на рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2022 року
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У 2015 році, позивач, ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором № PLЕ0АК01530021 від 24.03.2006, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26 860,00 доларів США до 24.03.2013, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
Відповідач умови кредитного договору не виконує, має заборгованість по кредиту у розмірі 60 501,72 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 92 49,02 доларів США, 11 795,80 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 169,36 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 37 287,54 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 
Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по кредитному договору у сумі 60 501,72 доларів США та судовий збір - 19 339,37 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2022 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 9 249,02 доларів США, 11 795,80 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 19 339,37 грн судового збору.
В іншій частині позову - відмовлено.
короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку через свого представника, адвоката Приліпко І.Л.
В апеляційній скарзі прохав рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Вказував, що місцевий суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що суперечить вимогам ст. 274 ЦПК України.
Невірно місцевим судом враховано вимоги ЦК України щодо застосування строків позовної давності та не взято до уваги, що строк позовної давності в разі сплати кредиту щомісячними платежами обраховуються за кожним платежем. Початок строку позовної давності, на думку скаржника, слід необхідно обраховувати з часу останнього платежу -01.10.2010.
Не враховано судом, що відповідач 12.05.2010 добровільно  передав  позивачу  на реалізацію предмет  застави  - автомобіль. Саме з цього періоду вважається, що настав час виконання договору в повному об`ємі, а не з 24.03.2013.
Безпідставно місцевий суд врахував нарахування відсотків банком за період після спливу терміну дії договору - 24.03.2013.
Зазначив, що вимоги про стягнення комісії задоволенню не підлягають з підстав, визначених Верховним Судом у справі № 640/2755/16, тобто у зв`язку з нікчемністю цих умов.
Також, скаржник вказував, що місцевий суд належним чином не встановив суму боргу та судових витрат. 
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, але представник АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду письмові пояснення, в яких прохав рішення місцевого суду залишити без змін.
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Судом установлено, що між сторонами 24.03.2006 укладений кредитний договір № PLЕ0АК01530021, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 26 860,00 Доларів США на термін до 24.03.2013, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
Відповідно до умов кредитного договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі в терміни та в розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту.
Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав, надав ОСОБА_1 кредитні кошти, проте відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує. 
Тому, 05.10.2015 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту.
Відповідач не виконує умови договору, станом на 28.08.2015 заборгованість за кредитним договором складає 60 501,72 Доларів США, а саме: заборгованість за кредитом 9 249,02 - Доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 11 795,80 Доларів США, заборгованість по комісії - 2 169,36 Доларів США, пеня - 37 287,54 Доларів США.
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд дійшов висновку, що з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по комісії та пені відповідачем був сплачений у жовтні 2010 року, а з позовом щодо стягнення заборгованості по комісії та пені позивач звернувся 05.10.2015. Отже, вимоги щодо стягнення заборгованості в сумі 2 169,36 доларів США по комісії за користування кредитом та 37 287,54 доларів США - пені, не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності.
Щодо суми основного боргу та відсотків, місцевий суд врахував, що кредит відповідачу надано на термін до 24.03.2013, отже строк позовної давності починає рахуватись саме з цього часу. Отже, з відповідача підлягає до стягнення лише заборгованість по кредиту в сумі 9 249,02 Доларів США та заборгованість по процентам за користування кредитом - 11 795,80 доларів США.
У зв`язку з частковим задоволенням позову стягненню судові витрати сплачені позивачем при подачі позову до суду стягнуті з відповідача на користь позивача у сумі 19 339, 37 грн.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Щодо порядку розгляду справи місцевим судом 
Як вбачається з матеріалів справи до суду позивач звернувся 05.10.2015, прохаючи стягнути заборгованість у розмірі 60 501,72 доларів США.
Станом на день подачі позову діяв ЦПК України в редакції від 01.09.2015, який не передбачав такі порядки розгляду справі, як спрощене позовне провадження та загальне позовне провадження.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19.10.2015 було відкрито провадження у справі та справа призначена до судового розгляду без проведення попереднього судового засідання. (а.с. 20)
11.01.2016 у справі було ухвалено заочне рішення, справу було призначено до судового розгляду спочатку.
Ухвалою суду від 08.07.2022 справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки набули чинності зміни в ЦПК України, якими введено спрощений порядок розгляду справи та загальний.
У відповідності з п. 9 ч. 1 розділу 13 ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ ЦПК України {В редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ВВР, 2017, № 48, ст.436, із послідуючими змінами}справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У відповідності з вимогами  п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України (в редакції станом на  2022  рік) в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 9 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Розмір прожиткового мінімуму станом на 1 січня 2015 року, у якому подано позов, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 1 378 грн. 
250 х 1 378 = 344 500 грн
Ціна позову у справі становить 60 501,72 доларів США, що в гривневому еквіваленті позивачем було визначено 1 289 291,65 грн. 
Враховуючи те, що ціна позову у справі перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатним осіб, справа не могла бути розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. 
щодо суті позовних вимог
Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, такожврегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. 
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19); від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35); від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020(455/20), у якому останній вказав, що приписи частини другої статті 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. (п. 143). 
Таке обґрунтування рішення Конституційного Суду України збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду. Саме тому, що приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін), та акцентує увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Що « У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами 24.03.2006 укладений кредитний договір № PLЕ0АК01530021, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 26 860,00 Доларів США на термін до 24.03.2013, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
Як вбачається з розрахунку, наданого банком, станом на 24.03.2013 заборгованість за тілом кредиту становить 9 249,02 Доларів США, за відсотками - 9 477, 44 Доларів США. 
Зі змісту укладеного Договору слідує, що сторони в кредитному договорі спеціально не обумовлювали розмір відсоткової ставки після закінчення строку кредитування за порушення грошового зобов`язання.
В п. 3.4 розділу 3 Договору сторони обумовили, що повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Щодо звернення стягнення на заставне майно
Відповідно до п. 1.3 кредитного договору дійсно сторони передбачили вид забезпечення позову - заставу автомобіля.
З пояснень банку слідує, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 припинив вносити постійні платежі в рахунок заборгованості, банк висунув вимогу щодо передачі заставного майна на підставі п 2.3.6 Кредитного договору. 
Пункт 2.3.6 Договору передбачав, що банк має право стягнути кредит до настання дати визначеної п.1.1 Договору (24.03.2013) у тому числі шляхом звернення стягнення на заставне майно. 
З матеріалів справи вбачається, що дійсно відповідач передав банку за актом прийому передачі заставний автомобіль Міцубісі (а.с. 62-63) та видав доручення на право розпорядження цим автомобілем. 
На час передачі в розпорядження Банку автомобіля (травень 2010 року) розмір заборгованості згідно з розрахунком, наданим банком до позову, становив:
9 776,09 Доларів США - заборгованість за тілом кредиту (залишок непогашеного кредиту);
4 342,43 Доларів США - прострочена заборгованість;
4 115,69 Доларів США - заборгованість за відсотками;
3 099,49 Доларів США - пеня;
990 Доларів США - комісія. 
01.10.2010 заставний автомобіль був реалізований банком за 9 981,17 Доларів США, які були зараховані на погашення заборгованості за кредитом наступним чином:
4 990,59 Доларів США - частково погашено заборгованість по тілу кредиту;
424,44 Доларів США - погашено заборгованості з комісії;
3 230,33 Доларів США - частково погашено пеню. 
У відповідності з вимогами ст. ст. 1, 3, 12-16 Закону України «Про заставу» (в редакції на час укладення кредитного договору) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником  (заставодавцем)  забезпеченого    заставою зобов`язання одержати задоволення з  вартості  заставленого  майна переважно перед іншими кредиторами.  Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.
У договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. ( Частина перша статті 12 в редакції Законів N 583/97-ВР від 21.10.97, N 1255-IV ( 1255-15 ) від 18.11.2003 )
Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. Застава рухомого майна може бути зареєстрована відповідно до закону. Право застави виникає з моменту укладення договору застави. Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.
Статтею 19 вказаного Закону визначено, що  за рахунок  заставленого  майна  заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що  визначається  на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. 
Статтею 24 вказаного Закону передбачено, що у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. 
Таким чином, звернувши стягнення на заставне майно сторони змінили строк   виконання основного  зобов`язання та в АТ КБ «Приватбанк» виникло право на повне погашення кредитної заборгованості та  припинилося право  на  нарахування обумовлених в договорі відсотків  та штрафних санкцій.  
Доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження. 
Вимог про стягнення грошових сум визначених ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялися. 
Щодо строку позовної давності 
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
З укладеного між сторонами договору ( розділ 5) вбачається, що сторони визначили, що договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.
У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
За умовами кредитного договору (п. 1.1) відповідачу надавався кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на суму 26 860 доларів США на термін до 24 березня 2013 року, та відповідач мав виконувати зобов`язання, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу в сумі 376,94 долара США з 19 по 25 число впродовж строку кредитування. 
Апеляційний суд зазначає, що визначення в умовах договору розміру щомісячного платежу в сумі 376,94 долара США, розцінюється, як обумовлене сторонами окреме зобов`язання, яке передбачає самостійну відповідальність, що передбачено, наприклад, пунктом 3.8 розділу 4 Договору. 
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 р оку у справі № 6-2462цс16.
За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що строк позовної давності повинен обраховуватися на кожний невнесений щомісячний платіж є обґрунтованим. 
Як зазначено вище, банк реалізував своє право на дострокове погашення кредиту шляхом реалізації заставного майна, яке було продано 01.10.2010 за 9 981,17 Доларів США. 
З наступної дати після реалізації автомобіля та надходження грошових коштів, тобто з 02.10.2010 у банка розпочався строк позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення непогашених грошових коштів, а сплив 02.10.2013.
З матеріалів справи вбачається, що до суду Банк звернувся 05.10.2015 тобто поза межами строку позовної давності. 
Про поважні причини та про поновлення цього строку банк жодних вимог не заявляв. 
Доводи апеляційної скарги в частині початку перебігу строку позовної давності та його застосування є обґрунтованими. 
Щодо відмови у стягненні комісії. 
Зі змісту кредитного договору вбачається, що він є споживчим кредитним договором, наданим для придбання автомобіля.
Пунктом 1.1 Договору передбачено сплату комісії за користування кредитними коштами.
Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору (2006 рік) не передбачав автоматичного визнання умов договору нікчемними.
Частиною 5 статті 18 вказаного закону (в редакції 2006 року) було передбачено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним».
Висновки  щодо застосування  норми права, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справа № 718/194/17, провадження № 61-29385сво18.
Вимог про визнання недійсним даного пункту  договору сторони  не заявляли, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в  частині  нікчемності  умов  договору щодо нарахування комісії є необґрунтованими.  
Доводи апеляційної скарги в частині застосування при розгляді справи постанови Верховного Суду у справі № 640/2755/16 також є необґрунтованими, оскільки в цій справі встановлено інші фактичні обставини та час укладення кредитного договору. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи, що місцевим судом розглянуто справу, що не є малозначною, у порядку спрощеного позовного провадження, що є істотним порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
З урахуванням зазначених вище мотивів, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. 
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.
За подачу апеляційної скарги відповідачем було сплачено 29 009,07 грн судового збору, якій підлягає відшкодуванню за рахунок позивача. 
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1, п. 7 ч. 3 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Приліпко І.Л., - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2022 року - скасувати. 
В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - відмовити. 
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги 29 009,07 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 07 липня 2023 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді         О.О. Панченко

В.М. Триголов