УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 951/763/22
провадження № 51-5036 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Козівського районного суду Тернопільської області від 9 лютого 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 травня 2023 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Козівського районного суду Тернопільської області від 9 лютого 2023 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ценів, Козівського району Тернопільської області, громадянина України, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2     ст. 156 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання, а саме з 28 жовтня 2022 року.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат. 
Відповідно до вироку суду, 28 жовтня 2022 року близько 12 години (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) у ОСОБА_5 , який спільно з малолітньою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на земельній ділянці в урочищі "Стависько", що розташована на околицях с. Ценів, Козівської територіальної громади, Тернопільського району Тернопільської області, за приблизними координатами геолокації "49.527321,25.089946", виник умисел, спрямований на вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а саме розбещення малолітньої ОСОБА_6 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій, бажаючи задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у малолітньої ОСОБА_6 статевого інстинкту, ОСОБА_5 , користуючись відсутністю поблизу батьків ОСОБА_6 та інших дорослих осіб, які б могли перешкодити вчиненню злочину, достовірно розуміючи те, що ОСОБА_6 є малолітньою, користуючись безпорадним, з огляду на вік, станом малолітньої потерпілої, перебуваючи у безпосередній близкості від неї, допоміг їй зняти штани. Після цього, ОСОБА_6 лягла на землю з трав`яним покривом, а ОСОБА_5 зняв з неї нижню білизну та на протязі наступних трьох-п`яти хвилин доторкався та гладив зовнішні статеві органи (вульву) потерпілої пальцями своєї лівої руки.
Внаслідок злочинних дії, які знаходяться в явній суперечності з існуючими в суспільстві традиціями інтимного спілкування людей, ОСОБА_5 посягнув на основні принципи суспільної моралі у сфері статевих стосунків, оскільки вчиняючи розпусні дії щодо малолітньої ОСОБА_6 , він створив загрозу деформації її моральних уявлень                          і понять про сексуальні відносини між людьми та нормальному моральному і фізичному становленню, а також формуванню у неї антиморальних поглядів і, таким чином вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 КК України,                          тобто - вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи (розбещення неповнолітніх).
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 19 травня 2023 року вирок Козівського районного суду Тернопільської області від 9 лютого 2023 року залишено без змін,                            а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 - без задоволення.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок Козівського районного суду Тернопільської області від 9 лютого 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 травня 2023 року, звільнивши ОСОБА_5 від відбування покарання з  випробуванням, встановивши йому максимальний випробувальний іспитовий строк на підставі ст. 75 КК України. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі виду та розміру покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид                    і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. 
Вирішення судом питання про призначення  ОСОБА_5  покарання ґрунтується на наведених вимогах. 
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії судового рішення, обираючи ОСОБА_5 вид та розмір покарання, суд, на думку колегії Верховного Суду, належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до                  ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу засудженого, який раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, його ставлення до вчиненого, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання у виді 5 років позбавлення волі, що є мінімальним в межах санкції ч. 2 ст. 156 КК України, яке вважав необхідним                          і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів. З таким висновком суду погодився і суд апеляційної інстанції
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК визнав їх необґрунтованими, вказавши, що доводи сторони захисту щодо застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали належну правову оцінку, з якою погодився суд апеляційної інстанції, а тому, з наведенням мотивів ухваленого рішення, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення.
Таким чином, доводи захисника ОСОБА_4 про те, що судами попередніх інстанцій не було враховано щире каяття засудженого, визнання ним своєї вини та активне сприяння розкриттю злочину як обставин, які пом`якшують покарання,                                               є необґрунтованими, оскільки при винесенні своїх рішень вказані обставини врахували як суд першої, так і апеляційної інстанції. 
Крім того, зважаючи на доводи захисника ОСОБА_4 про те, що потерпіла сторона не має претензій матеріального чи морального характеру до ОСОБА_5 , колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що в суді апеляційної інстанції представник потерпілої та її законний представника заперечували проти звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, вважали,  що виправлення засудженого не можливе без ізоляції його від суспільства та просили залишити вирок без змін. 
На думку колегії суддів Верховного Суду, у даному конкретному випадку призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
Підстав вважати, що таке покарання є явно несправедливим, колегія суддів не вбачає. У касаційній скарзі захисника відсутні доводи щодо явної несправедливості призначеного ОСОБА_5  покарання.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам                  ст. 419 КПК.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 на вирок Козівського районного суду Тернопільської області від 9 лютого 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 19 травня 2023 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
 Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                        ОСОБА_3