ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 686/25264/22
Провадження № 22-ц/4820/1388/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Чебан О.М.,
       з участю        представника позивача         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2023 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.
ОСОБА_2 зазначив, що 22 листопада 2007 року між Акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі – АТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі – ПАТ «Фідобанк»), і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №014/1721/3/07019, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 50 000 доларів США строком до 21 листопада 2012 року під 13% річних. За договором про відступлення прав вимоги від 13 серпня 2018 року ПАТ «Фідобанк» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк» (далі – ТОВ «ФК «Фінмарк»), яке, у свою чергу, за договором №657/07-18-К про відступлення прав вимоги від 3 вересня 2018 року відступило це право ОСОБА_4 16 листопада 2022 року між ОСОБА_4 і  ОСОБА_2 укладено договір №1 про відступлення права вимоги, згідно якого позивач набув право вимоги до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 718 133 грн 22 коп., що еквівалентно 26 357 доларам 73 центам США. Оскільки ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобов`язання, то він повинен сплатити йому 104 544 грн 98 коп. трьох процентів річних і 345 355 грн 70 коп. інфляційних втрат за період з 4 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (з урахуванням зупинення строку позовної давності з 2 квітня 2020 року по даний час).
За таких обставин ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 449 900 грн 68 коп. трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2023 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.
Суд керувався тим, що кредитор може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом із пред`явленням позову про стягнення основної заборгованості. Оскільки  ОСОБА_2 такого позову не пред`явив, то його позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не підлягає задоволенню. Норми закону щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного в гривнях. Предметом простроченого зобов`язання ОСОБА_3 є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, а тому позов ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат є безпідставним.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 прострочив виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим він зобов`язаний компенсувати ОСОБА_2 три проценти від простроченої суми та інфляційні втрати у межах позовної давності. Цивільне законодавство не містить визначення поняття «натуральне зобов`язання», а зобов`язання, яке не може бути захищене в судовому (примусовому) порядку, не існує. Відтак висновок суду про безпідставність позову ОСОБА_2 є передчасним. Оскільки кредитор вправі обирати валюту зобов`язання, на яку нараховуються компенсаційні виплати, в тому числі гривневий еквівалент, то вимога ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат є обґрунтованою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 не подав відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

22 листопада 2007 року між АТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №014/1721/3/07019, за умовами якого банк відкрив останньому невідновлювальну кредитну лінію в сумі 50 000 доларів США строком до 21 листопада 2012 року під 13% річних.
За договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13 серпня 2018 року ПАТ «Фідобанк» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «Фінмарк», яке, у свою чергу, за договором №657/07-18-К про відступлення прав вимоги від 3 вересня 2018 року відступило це право ОСОБА_4 
16 листопада 2022 року між ОСОБА_4 і  ОСОБА_2 укладено договір №1 про відступлення права вимоги, згідно якого  ОСОБА_4 відступив останньому право вимоги до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/1721/3/07019 від 22 листопада 2007 року у розмірі 26 357 доларів 73 центи США, що еквівалентно 718 133 грн 22 коп.
Отже, станом на 16 листопада 2022 року правонаступником усіх прав та обов`язків за вказаним кредитним договором став ОСОБА_2 
ОСОБА_2 обчислив три проценти річних у розмірі 104 544 грн 98 коп. та інфляційні втрати у розмірі 345 355 грн 70 коп. за період з 4 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема із договорів та інших правочинів.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Із положень статті 514 ЦК України слідує, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
В силу статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
При укладенні будь-якого договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів.
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
У зобов`язальних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді. Тривалість загальної позовної давності встановлена у три роки.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.
За загальним правилом перебіг позовної давності за кредитним договором щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 березня 2019 року (справа №757/44680/15-ц) сформулював правовий висновок про те, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
У свою чергу Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 листопада 2022 року (справа №285/3536/20) зазначив, що:
натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;
законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;
очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;
приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У справі, що переглядається, ОСОБА_2 не пред`явив до ОСОБА_3 позов про стягнення основної заборгованості за кредитним договором, а заявив до відповідача лише вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий позов  ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
Твердження ОСОБА_2 про неправомірність застосування судом першої інстанції указаних правових висновків Верховного Суду є безпідставними.
Також є правильним висновок суду першої інстанції про неможливість нарахування інфляційних втрат за прострочення зобов`язання, вираженого в іноземній валюті.
Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України – гривня.  Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Водночас, закон допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Водночас у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року (справа №6-284цс17), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.
Оскільки зобов`язання за кредитним договором №014/1721/3/07019 від 22 листопада 2007 року визначені в іноземній валюті, то суд першої інстанції правильно керувався тим, що інфляційні втрати у зв`язку порушенням цього зобов`язання не підлягають нарахуванню та стягненню.
Посилання ОСОБА_2 на наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на його користь трьох процентів річних та інфляційних втрат не відповідають фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.
Висновки суду першої інстанції не суперечать наведеним в апеляційній скарзі правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду щодо правових підстав відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а також щодо порядку, умов і строку дії кредитного договору.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2023 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 серпня 2023 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Козак О.В.                
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 27