ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 травня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 160/12436/22	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
розглянувши у письмовому провадженні в м. Дніпро      апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного      фонду України в  м. Києві на рішення       Дніпропетровського окружного адміністративного суду      від 19 жовтня 2022 року (суддя Жукова Є.О.) по справі за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного      фонду України в  м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                             
                                                           В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року позивач звернулася      до Дніпропетровського       окружного адміністративного суду       з адміністративним позовом до       Головного управління Пенсійного      фонду України в  м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, де просила:
-          визнати протиправним та скасувати рішення  відповідача від 22.07.2022 № 912110176396 щодо відмови у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах з 21 липня 2022 року; 
-          зобов`язати  відповідача призначити їй пільгову пенсію відповідно до п. «а»   ст. 13 ЗУ "Про пенсійне забезпечення"   з 21 липня 2022 року. 
Рішенням Дніпропетровського       окружного адміністративного суду від 19.10.2022            адміністративний позов      задоволений частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 22.07.2022  № 912110176396 щодо відмови у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах позивачу з 21 липня 2022 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині заявлених позовних вимог   відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
Не погодившись з рішенням       суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного      фонду України в  м. Києві   подало апеляційну скаргу,  в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не досягла віку визначеного п. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для переведення на пенсію за віком на пільгових умовах. Отже  підстави для задоволення  заяви позивача від 21.07.2022 відсутні.
В частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржено.
При вирішенні справи, колегія суддів виходить з наступного.
Позивач є громадянкою України, з грудня 2016 року перебуває на обліку в Пенсійному фонді України та отримує пенсію по інвалідності. (а.с. 5-7, 25)
21 липня 2022 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пільгову пенсію за Списком № 1 відповідно до п. а   ст. 13 ЗУ "Про пенсійне забезпечення". На момент звернення за призначенням пенсії позивачці виповнилося 45 років. Страховий стаж становив 28 років 7 місяців 16 днів, пільговий стаж роботи за Списком № 1 становив 17 років 6 місяців 18 днів. (а.с. 26-27)
Відповідно до принципу екстериторіальності заяву про призначення пенсії  розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві.  Згідно рішення № 912110176396 від 22.07.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві в призначенні пільгової пенсії відмовлено у зв`язку з тим, що позивач не досягла необхідного пенсійного віку. (а.с. 28-29)
Дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку з наступним.
Відповідно до положення ст. 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. ст. 21, 22 Конституції України - усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи людини і громадянина, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Так, відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: основи соціального захисту.
У пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
У преамбулі Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
Відповідно до   статті 2 Закону № 1788-XII за   цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Згідно п. «а» ст. 13 Закону України   «Про пенсійне забезпечення»   (в редакції чинній до внесення змін Законом України   «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»   від 02.03.2015 № 213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Частиною першою         статті 114 Закону № 1058-IV   встановлено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за                  списком № 1                  та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за                  списком № 2                  виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до                  статті 27                  та з урахуванням норм                  статті 28                  цього Закону.
Пунктом другим частини другої         статті 114 Закону № 1058-IV       визначено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається      працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за   списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.             
Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону:
-          жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.
Отже, за змістом вищенаведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.
У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що «пенсія за віком» - це свого роду «державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.
Суд зазначає, що зазначений правовий висновок необхідно розповсюдити також і на «пенсії за віком на пільгових умовах».
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років.
Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі N 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі   змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення 1-р/2020).
Позивачка вважає, що за наявності необхідного стажу роботи та досягненням 45 років вона має право на пенсію на пільгових умовах.
Натомість відповідач керується Законом № 1788 після внесення змін Законом № 213-VІІІ, за яким пенсійний вік становить 50 років.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 сформовано правовий висновок, згідно із яким оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України").
Також у цій постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що в її постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) вона сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Аналогічні   правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 18.02.2022 справа № 360/4639/20.
Отже, вирішуючи спір, суд бере до уваги, що у рішенні від 23 січня 2020 року Конституційний Суд України зробив висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах та визнав неконституційною, зокрема, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі   змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
У пункті 3.1 рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 наголошено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абзац другий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018). Відповідно до змісту статті 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
Також у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом   № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першійстатті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
У першому пункті резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року   № 1-р/2020 визнано неконституційними статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в   редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року   № 213-VIII.
У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб та згідно з пунктом 2 резолютивної частині Рішення КСУ № 1-р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення(тобто з 23 січня 2020 року).
У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме: застосуванню підлягають положення Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII для   осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні № 1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону   № 213-VIII.
Тому, ґрунтуючись на юридичній позиції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, суд вважає, що ідентична правова норма, яка міститься в Законі України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, теж не відповідає Конституції України, а тому не підлягає застосуванню.
Відповідно до   ст. 62 ЗУ "Про пенсійне забезпечення"   основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Всі періоди роботи позивачки у важких і шкідливих умовах праці підтверджуються відповідними записами у її трудовій книжці.
Підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе, лише, у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Факт роботи позивача у важких умовах праці підтверджено наказами про атестацію робочих місць № 353 від 31.08.1995, № 417 від 20.03.2000, № 300 від 18.04.2005, № 349 від 02.04.2010, № 347 від 30.03.2015. 
Пільговий стаж роботи позивача за Списком № 1 на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" склав 17 років 6 місяців 18 днів.
Таким чином, на момент звернення позивача до відповідача  дотримано усіх вимог, яких вимагає   закон, для призначення їй пільгової пенсії, а саме: їй виповнилося 45 років; страховий стаж роботи 28 років 7 місяців 16 днів; пільговий стаж роботи за Списком № 1 - 17 років 6 місяців 18 днів; професія машиністом крана, на якій працювала позивачка, передбачена Списками № 1, затвердженими відповідними постановами Кабінету Міністрів України; факт роботи позивачки протягом 17 років 6 місяців 18 днів у важких умовах підтверджується довідкою роботодавця, яка уточнює, що робота виконувалася за Списками 1 протягом повного робочого дня, а також записами у трудовій книжці позивачки і наказами про атестацію робочих місць.
Враховуючи наведене вище,  суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач має право на пенсію з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018 (746/15) від 23.01.2020. Отже, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в  м. Києві від  22.07.2022 № 912110176396 про відмову у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах є протиправним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Суд зауважує, що призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало   закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
Відповідно до частин 1, 2 статті 245   Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункту 4 частини 2статті 245   Кодексу адміністративного судочинства України).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 статті 245   Кодексу адміністративного судочинства України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту права позивача щодо переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах необхідним є зобов`язання  Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву позивача про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком на пільгових умовах, відповідно з урахуванням висновків суду.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, та вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст.   315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -
                                                    
                                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного      фонду України в  м. Києві       - залишити без задоволення.
Рішення      Дніпропетровського окружного адміністративного суду      від 19 жовтня 2022 року - залишити без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття      та є остаточною і оскарженню не підлягає.                     

Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова