ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6392/23 Справа № 210/531/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Суддя у 2-й інстанції - Мірута О. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого – Мірути О.А., 
суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О., 
секретар судового засідання- Сотнікова А.І.

учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 ,
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР»
розглянувши у відкритому судовому засдіанні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року у справі за позовом   ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» про захист прав споживачів (суддя Сільченко В.Є.) ухваленого в приміщенні Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, 

В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
В січні 2023 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» про захист прав споживачів.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що що в 2011 році, шляхом вчинення кримінального злочину, він був протиправно позбавлений права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.12.2016 року кримінальне провадження розпочате за фактом незаконного відчуження нерухомості закрито, у зв`язку з закінченням строків давності.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2021 року, яка постановою Верховного Суду від 24.06.2021 року, залишено без змін, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19.01.2012 року серії ВРП №432842, посвідчений нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною Клавдією Андріївною та зареєстрований в реєстрі права власності №1182, відповідно до якого, ОСОБА_2 на підставі довіреності укладеної з ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, житловою пл.43,24кв.м, загальною площею - 56,8кв.м.; витребувано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 .
Витребувано квартиру у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 
26.08.2022 року позивачем внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, запис про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Звернувшись до ОСОБА_5 , позивач дізнався що на особових рахунках його квартири існує заборгованість попереднього незаконного власника.
Зважаючи на те, що він не отримував послуги відповідача, вважає й незаконним наявність на його рахунках заборгованості, яка утворилась за період користування комінальними послугами попереднім власником.
З даного приводу, він звернувся до відповідача, з проханням виключити з особового рахунку заборгованість попереднього власника, так як комунальні послуги за ті періоди він не отримував, через що не має обов`язку їх сплачувати.
За результатами розгляду його звернення, відповідач уклав договір на постачання послуг, з дня поновлення його права власності, але заборгованість залишилася на його рахунку та не включена до рахунку попереднього власника ОСОБА_4 ..
У зв`язку з викладеним, позивач просив суд зобов`язати відповідача виключити з особового рахунку  ОСОБА_1  заборгованість з надання послуг утримання багатоквартирного будинку за адресою:   АДРЕСА_3 , у розмірі 5030,07 гри., яка виникла з вини попереднього власника до моменту Державної реєстрації (відновлення) права власності, тобто до 26.08.2022 року.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» про захист прав споживачів – відмовлено.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивач фактично усунув перешкоди в користуванні своєю квартирою та став нею користуватись в середині вересня 2022 року, через, що вважає, протиправним вимоги відповідача стосовно сплати заборгованості попереднього власника.
Судом не враховано, що датою набуття (відновлення) позивачем права власності на квартиру, є дата державної реєстрації в реєстрі речових прав, тобто з 26.08.2022 року, а не дата ухвалення постанови Дніпровського апеляційного суду.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник ТОВ «Сітісервіс – КР» зазначає, що рішення є законним та обґрунтованим та таким, що винесено із додержанням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що поновлення права на квартиру у позивача виникло з дати винесення постанови Дніпровським апеляційним судом, саме з 25.01.2021 року. Заборгованість, яка утворилась до 25.01.2021 року, у сумі 960, 96 грн. виключено з обліку по особовому рахунку заборгованості за спожиті комунальні послуги.
У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ващенко О.М., кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Сітісервіс -КР»- Мироненко М.О. заперчувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2021 року, яка постановою Верховного Суду від 24.06.2021 року, залишено без змін, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 19.01.2012 року серії ВРП №432842, посвідчений нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною Клавдією Андріївною та зареєстрований в реєстрі права власності №1182, відповідно до якого, ОСОБА_2 на підставі довіреності укладеної з ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, житловою пл.43,24кв.м, загальною площею - 56,8кв.м.; витребувано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 . (а.с. 9-15)
Судове рішення набрало законної сили 25.01.2021 року.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 26.08.2022 року внесено номер запису про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_1 . Підстава для державної реєстрації Постанова суду від 25.01.2021 року. 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідають.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.
Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами законуспоживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України, на власника покладається тягар утримання майна.
Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. 
Проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.
Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження  № 61-3604 св 20), від 14 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 312/44/20 (провадження № 61-13033 св 20).
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо він не брав на себе обов`язку з їх сплати.
Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2021 року вирішено визнати договір купівлі-продажу від 19.01.2012 року серії ВРП №432842, посвідчений нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною Клавдією Андріївною та зареєстрований в реєстрі права власності №1182, відповідно до якого, ОСОБА_2 на підставі довіреності укладеної з ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 придбала трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на першому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку, житловою пл.43,24кв.м, загальною площею - 56,8кв.м – недійсним; витребувати квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 . (а.с. 9-15)
Судове рішення набрало законної сили 25.01.2021 року.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 26.08.2022 року внесено номер запису про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_1 . Підставою для державної реєстрації даної квартири, стала постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2021 року.
Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Згідно п. 5 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Згідно п.9 ч. 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією із підстав Державної реєстрації права власності та інших речових прав є судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно вже існуючого права власності позивача, не є фактичною датою поновлення права позивача на квартиру.
Таким чином, в даному випадку поновлення прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 у ОСОБА_1 виникло з дати винесення Постанови Дніпровським апеляційним судом, а саме 25.01.2021 р.
Разом з тим, ТОВ «Сітісервіс – КР» виключено заборгованість, яка утворилась до 25 січня 2021 року у сумі 960,96 грн., тобто до моменту поновлення права позивача на спірну квартиру.
Доводи апеляційної скарги про те, що датою набуття (відновлення) позивачем права власності на квартиру, є дата  державної реєстрації в реєстрі речових прав, тобто з 26.08.2022 року, спростовуються вищевикладеним. 
Доводи, викладені в апеляційній скаргзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
Повне судове рішення складено 06 вересня 2023 року.

Головуючий:
  
Судді: