УХВАЛА

14 липня 2023 року 
м. Київ

справа №460/2936/20
адміністративне провадження №К/9901/29959/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Шарапи В. М.,
суддів: Стародуба О.П., Кравчука В. М.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 (у складі судді Жуковської Л.А.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021 (у складі колегії суддів: Носа С.П. (суддя-доповідач), Кухтея Р.В., Шевчук С.М.) у справі №460/2936/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Рівненській області), в якому просила: 
- визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в Рівненській області у  нарахуванні та виплаті відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон України № 2050-ІІІ) компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії в сумах 42 439,03 грн та 26 390,93 грн, які були виплачені в квітні та травні 2019 року;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 згідно із  Законом України № 2050-ІІІ компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку із порушенням строків виплати пенсії за період з серпня 2013 року по квітень 2019 року на суму пенсії 42 439,03 грн та компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з серпня 2013 року по травень 2019 року на суму пенсії 26 390,93 гривень.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2021, яку залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021, позовну заяву залишено без розгляду. 
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачка отримавши у квітні та травні 2019 року виплати з перерахованої на виконання рішень судів суми пенсії, з яких вона дізналася про можливе порушення її прав, звернулася до суду лише у квітні 2020 року, тобто поза межами строку встановленого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Також суди попередніх інстанцій відхилили посилання позивача на положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки за змістом наведеної норми строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, проте у спірних правовідносинах суми пенсій не були нараховані пенсійним органом. 
При постановленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій керувались правовою позицією щодо застосування до цих спірних правовідносин положень статей 122, 123 КАС України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 510/1286/16-а та постанові Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 12.05.2021 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2021, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Скаржниця зазначає, що норми статті 122 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку ненарахуванням та невиплатою відповідачем компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Також позивачка зазначає, що нарахована з дня призначення сума пенсії, на виплату якої вона має право, але не отримала з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а тому строк звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, має обчислюватися з дати отримання позивачкою листа відповідача про відмову у такій виплаті.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області подано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
Відповідач зазначає, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий позивачу, який її отримує щомісячно. Отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.
Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд судової палати з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2013 у справі №1718/2-а-1438/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково: 
- визнано противоправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 визначеного статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат визначеної статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 23.12.2010 по 22.07.2011 включно;
- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 визначене  статтею 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, в розмірі двох мінімальних заробітних плат та визначену статтею 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 23.12.2010 по 22.07.2011 включно з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова набрала законної сили 09.10.2013.
Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 19.08.2013 у справі                                № 1718/2-а-91/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково: 
- визнано противоправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 визначеної статтею 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 26.05.2010 по 23.11.2010 включно; 
- зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 визначену статтею 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"  пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, тобто прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, за період з 26.05.2010 року по 23.11.2010 включно з урахуванням проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набрала законної сили 09.10.2013.
Розпорядженням від 16.12.2013 №142418 та протоколом індивідуального перерахунку від 26.12.2013 підтверджується нарахування позивачеві заборгованості по пенсії, на виконання судового рішення №1718/2-а-1438/11 у сумі 42 439,03 гривні. Виплату призначено основним способом в плановий період в  2 місяці 2014 року.
Також розпорядженням від 26.02.2014 №142418 та протоколом індивідуального перерахунку від 13.03.2014 підтверджується нарахування позивачеві заборгованості з виплати пенсії на виконання судового рішення у справі №1718/2-а-91/11 у сумі 26 390,93 гривень. Виплату призначено основним способом в плановий період в 4 місяці 2014 року.
Згідно із відомостями №1/17265 на виплату пенсій, соціальних допомог за квітень 2019 року позивачу 18.04.2019 виплачено пенсію в сумі 42 439, 03 грн, та відповідно до відомостей № 1/17265 на виплату пенсій, соціальних допомог за травень 2019 року позивачу  25.05.2019 виплачено пенсію в сумі 26 390,93 гривень. 
У відповідь на заяву позивача від 25.02.2020 про нарахування та виплату компенсації за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, відповідач, листом від 25.03.2020                      № 4297-3777/В-02/8-1700/20, повідомив заявника про відсутність правових підстав для нарахування та виплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.
Позивач, вважаючи відмову відповідача у виплаті їй компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії протиправною, звернулася до суду з цим позовом.
Верховний Суд вже розглядав подібні справи і висловлював правову позицію щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Так, у постановах від 10.06.2021 у справі № 805/4179/18-а, від 03.09.2021  у справі № 460/1904/19, від 04.05.2022 у справі № 460/5667/20 та від 18.05.2022 у справі №460/4531/20 Верховний Суд дійшов висновку, що отримання позивачем листа, яким йому відмовлено у виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати частини пенсії, донарахованої на виконання рішення суду, не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти зі спливом певного строку після отримання пенсії, про перерахунок якої він просив.
Водночас у постановах від 09.06.2021 у справі № 240/186/20, від 17.11.2021 у справі № 460/4188/20, від 27.07.2022 у справі № 460/783/20 та від 11.05.2023 у справі № 460/786/20 Верховний Суд дійшов висновку, що саме з моменту отримання листа-відповіді, яким відмовлено позивачу у виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати частини пенсії, донарахованої на виконання рішення суду, розпочався перебіг передбаченого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку для звернення до суду із заявленими позовними вимогами.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку є підстави для передачі справи на розгляд палати, оскільки наявні підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду, викладених в його постановах від 09.06.2021 у справі № 240/186/20, від 17.11.2021 у справі № 460/4188/20, від 27.07.2022 у справі № 460/783/20 та від 11.05.2023 у справі № 460/786/20.
КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частина 1 статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини 3 якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Окрім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною 3 якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, коли особа "дізналася" та "повинна була дізнатись" про порушення права.
Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених    її прав, свобод та інтересів. 
Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Закон України №2050-ІІІ не визначає спеціальних строків для звернення до адміністративного суду.
Відповідно до статті 1 Закону України №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 Закону України № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Відповідно до статті 3 Закону України №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно із статтею 4 Закону України №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону України №2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159), положення якого фактично відтворюють положення Закону №    2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.
Основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (в тому числі, за рішенням суду). При цьому виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в день виплати основної суми доходу.
Норми Закону України № 2050-ІІІ і Порядку № 159 свідчать про відсутність обов`язку громадянина додатково звертатися до органу за виплатою компенсації втрати частини доходу. 
Аналіз положень статей 1, 2, 4 Закону України №2050-ІІІ свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку -  пенсійного органу) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі, пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку разом із відповідною несвоєчасною проведеною виплатою перерахованої пенсії.
Відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону України № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону України              № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, одночасно з виплатою заборгованості. Відповідно, не виплата компенсації разом із заборгованістю свідчить про відмову виплатити таку відповідно до Закону України № 2050-ІІІ і не потребує оформлення такої окремим рішенням. 
Вчинення активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 240/186/20, від 17.11.2021 року у справі              № 460/4188/20, від 27.07.2022 у справі № 460/783/20 та від 11.05.2023 у справі № 460/786/20 у подібних правовідносинах.
Відповідно до частини 1 статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.
Згідно із частиною 1 статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Частиною 4 статті 347 КАС України визначено, що про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 460/2936/20 (касаційне провадження № К/9901/29959/21) на розгляд палати, до якої входить колегія, що розглядає цю справу - Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав.
Керуючись статтями 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ :
Справу №460/2936/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій передати на розгляд Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав.
Судді                                                                                                     В. М. Шарапа
                                                                                                    О. П. Стародуб 
                                                                                                    В. М. Кравчук