Ухвала 
08 серпня 2023 року
місто Київ
справа № 727/10702/22
провадження № 61-10984ск23
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 травня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтфатер-Чернівці», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне підприємство «Регіон-Центр» про повернення помилково сплачених коштів з неналежного отримувача, відшкодування майнової та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтфатер-Чернівці» помилково сплачені кошти у розмірі 3 023,16 грн, 1 588,29 грн на відшкодування майнової шкоди та 3 000 000,00 грн - моральної шкоди.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 липня 2023 року, у позові відмовлено.
Стислий виклад позиції заявника
У липні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 травня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 липня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
Щодо вимог процесуального закону до викладу підстав касаційного оскарження судових рішень
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Положеннями зазначеної статті передбачено, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
При визначенні справ із подібними правовідносинами підлягають врахуванню предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Особа, яка подала касаційну скаргу, має враховувати, що у разі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, у такій скарзі необхідно зазначити, щодо якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
У випадку оскарження судових рішень на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі має бути зазначено певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України з наведенням обґрунтувань таких доводів.
Виконання зазначених процесуальних вимоги має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник має не лише навести зміст відповідних пунктів згаданих статей процесуального закону, а й викласти належне обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення відповідно до наведених вище правових норм.
Оцінка визначених заявником підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме:
неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 3-189гс17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України);
недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частина третя статті 411 ЦПК України);
розгляд у порядку спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 2 частини третьої статті 411 ЦПК України);
необґрунтоване відхилення судом клопотання, заявленого у порядку пункту 5 частини першої статті 374 ЦПК України (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Верховний Суд визнає наведені заявником підстави касаційного оскарження судових рішень без належного обґрунтування з огляду на таке.
Посилаючись як на підставу касаційного оскарження судових рішень на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України заявник не конкретизує, яку норму права застосував суд апеляційної інстанції без урахування висновку, викладеного постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 3-189гс17, або яку не застосував з урахуванням наведеного висновку суду касаційної скарги.
Зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносин, заявник не обґрунтував цю підставу, а саме, не зазначив стосовно застосування яких саме норм права відсутній висновок Верховного Суду, та які норми мав застосувати суд апеляційної інстанції.
Підстава касаційного оскарження, визначена заявником відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України взагалі не містить змістовного обґрунтування, оскільки ОСОБА_1 не конкретизовано, які саме докази не досліджено, та яке значення недослідження цих доказів має для розгляду справи.
Посилання ОСОБА_1 на пункт 2 частини третьої статті 411 ЦПК України є безпідставним та спростовується змістом ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 січня 2023 року та оскаржуваним рішенням цього ж суду від 04 травня 2023 року, з яких випливає, що справа розглянута за правилами загального позовного провадження.
Визначення заявником підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, а саме необґрунтоване відхилення судом клопотання, заявленого у порядку пункту 5 частини першої статті 374 ЦПК України, Верховний Суд не приймає до уваги, оскільки наведена норма процесуального права визначає повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги, тому зазначений аргумент не може кваліфікуватися як відхилення судом клопотання щодо витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Отже, зазначені підстави касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій наведені заявником формально без належного обґрунтування.
Указане унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Інших підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, які оскаржуються заявником повністю, у касаційній скарзі не наведено та не обґрунтовано.
Посилання на неправильну оцінку досліджених судом доказів зводяться до їх переоцінки, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
Висновок
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав, передбачених процесуальним законом для оскарження судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав вимоги процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню.
Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 04 травня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтфатер-Чернівці», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне підприємство «Регіон-Центр» про повернення помилково сплачених коштів з неналежного отримувача, відшкодування майнової та моральної шкоди визнати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                            В. В. Яремко