Справа № 465/5013/23                                Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/2111/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       19 вересня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.                         
з участю прокурора Слиш Г.С., апелянта ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кінаша Зеновія Федоровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2023 року в складі судді Мигаль Г.П. в справі за заявою Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня", заінтересована особа - ОСОБА_3 , про госпіталізацію в примусовому порядку,-
встановив:
У липні 2023 року заявник КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» звернувся до суду із заявою про надання   ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Заява обгрунтована тим, що   ОСОБА_2 поступив до КНП ЛОР "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" на підставі скерування лікаря в/ч НОМЕР_1 в супроводі заступника командира МПЗ капітана Наумова.
В приймальному відділенні був оглянутий черговими лікарями-психіатрами Ощіпок Світланою Олексіївною, ОСОБА_4 , які дійшли висновку, що ОСОБА_2 страждає на тяжкий психічний розлад: гострі поліморфні психотичні розлади без симптомів шизофренії і потребує госпіталізації в примусовому порядку до психіатричного стаціонару.
ОСОБА_2 оглянутий 04 липня 2023 року лікарською комісією у складі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які дійшли висновку, що ОСОБА_2 страждає на важкий психічний розлад: гострі поліморфні розлади без симптомів шизофренії F23.0. Внаслідок цього вказаний громадянин не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе/оточуючих. 
Комісія дійшла висновку, що подальше лікування даної особи можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як останній в силу свого психічного стану не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР ЛОКПЛ. Просив заяву задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2023 року заяву задоволено.
Госпіталізовано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в психіатричний стаціонар Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , вважає рішення необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зазначає, що суд жодним чином не зазначає про наявність тієї обставини, яка встановлена ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», що відносно ОСОБА_2 обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах 
Зокрема, сам ОСОБА_2 не заперечував проти амбулаторних умов обстеження.
Вважає, що суд не оцінив та не спростував пояснення ОСОБА_2 , що удар він наніс ОСОБА_9 у результаті провокації та образи, а також жаліє про такий вчинок.
Також, не погоджується з іншими висновками суду та формулюваннями, які викладені у рішенні.
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2023 року про госпіталізацію ОСОБА_2 в примусовому порядку.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.
Прокурор Слиш Г.С. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечила. Просила оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Інші учасники справи представник КНП ЛОР ЛОКПЛ та ОСОБА_2 в судове засідання не прибули, в представник лікувального закладу повідомив, що ОСОБА_2 виписаний з лікарні, відтак участь представника не вважають за необхідну, при цьому забезпечити участь ОСОБА_2 не можуть.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення прокурора Слиш Г.С. на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявниху справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам"яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, вій психічний стан і поведінку.
Врахувавши те, що ОСОБА_2 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу та становить небезпеку для оточуючих, що підтверджується поясненнями лікарів-психіатрів, наданими в судовому засіданні, висновком комісії-лікарів психіатрів, первинним оглядом та рішенням про госпіталізацію, показами свідка ОСОБА_9 , якого ОСОБА_2 вдарив ручкою в око, суд вважав за необхідне госпіталізувати останнього в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.
При цьому, суд врахував підпункт «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Первіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ст. 293 ЦПК України).
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку (ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України в заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
Згідно зі ч. 2 ст. 2 Закону України «Про психіатричну допомогу» дія цього Закону поширюється на громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні.
Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначені підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановлені в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередньо небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування національними судами.
Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі обєктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.
Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.       
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Зі змісту заяви Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару КНП ЛОР «ЛОКПЛ» встановлено, що 04.07.2023 ОСОБА_2 в примусовому порядку, в супроводі заступника командира МПЗ капітана ОСОБА_9 , на підставі скерування лікаря в/ч НОМЕР_1 поступив до КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».
В приймальному відділенні ОСОБА_2 був оглянутий черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , які дійшли висновку, що останній страждає на тяжкий психічний розлад: гострі поліморфні психотичні розлади без симптомів шизофренії і потребує госпіталізації в примусовому порядку до психіатричного стаціонару. Діагноз згідно Міжнародної кваліфікації хвороб МКХ – 10 – F23.0. Також, лікарі констатували порушення мислення, емоцій. ОСОБА_2 не розуміє зміст наказів, не виконує їх, покидає військову частину без дозволу, конфліктує з іншими курсантами, погрожував «пристрелити», схильний до крадіжок (а.с. 3, 8).
Згідно із висновком комісії лікарів психіатрів 3-го відділення у складі: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від 05 липня 2023 року ОСОБА_2 страждає на важкий психічний розлад: гострі поліморфні розлади без симптомів шизофренії F23.0. Внаслідок цього вказаний громадянин не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе/оточуючих. Мовний контакт з хворим формальний, на запитання відповідає багатослівно, не по суті, непослідовно. Підозріло відноситься до медперсоналу, особиста критика відсутня, у відділенні намагався втекти з палати, застосовуючи при цьому фізичну силу до персоналу.
Комісія дійшла висновку, що ОСОБА_2 потребує лікування в психіатричному стаціонарі в примусовому порядку (а.с. 7). 
Також у матеріалах справи наявна заява капітана ОСОБА_9 від 04.07.2023 згідно якої ОСОБА_2 завдав йому удар ручкою у ліву брову та розсік таку, зломавши ручку. За наслідками інциденту ОСОБА_11 було надано медичну допомогу (а.с. 11).
За результатами бесіди та психологічного дослідження ОСОБА_2 рекомендовано первинний огляд психіатра (а.с. 12).
Згідно службової характеристики ОСОБА_2 не відповідає займаній посаді, останньому рекомендовано консультацію у психіатра.
Крім цього, у матеріалах справи наявні бланки отриманих пояснень у межах службового розслідування у відповідних службових осіб в/ч НОМЕР_1 , у яких останні відмічають поведінку ОСОБА_2 , а саме зазначають про агресію, неадекватну поведінку, беззмістовну розмову, неможливість знайти з ним спільної мови із курсантами та інструкторами, відсутність субординації (а.с. 14-19). 
03.07.2023 ОСОБА_2 направлений на стаціонарне лікування з діагнозом поліморфний психічний розлад (а.с. 20).
04.07.2023 ОСОБА_2 надав згоду на обстеження, однак від госпіталізації відмовився (а.с. 21).
Статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.
У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).
Разом з цим, колегія суддів вважає, що матеріали даної справи містять належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй достатності та взаємозв`язку свідчать про наявність підстав для надання ОСОБА_2 психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом, тобто, наявні ознаки того, що психічні розлади в останнього досягли такого рівня, які виправдовують примусову госпіталізацію його до психіатричного відділення, а протилежні доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та жодним чином таких не спростовують.
Іншими словами, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, при розгляді справи вірно застосовано положення Закону України «Про психіатричну допомогу», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, зокрема, підпункт «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на день звернення КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_2 були наявні правові підстави для такої госпіталізації, зважаючи на поведінку останнього, небезпеку дій, які ним вчинялися для оточуючих та самого себе, беручи до уваги висновок комісії лікарів-психіатрів та те, що його лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кінаша Зеновія Федоровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 липня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 вересня 2023 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк