ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6509/23 Справа № 208/2405/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року                                         
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представник  ОСОБА_1 –адвокат Швець М.В. на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області   від 18 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна Кам`янської міської ради, про витребування нерухомого майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -
В С Т А Н О В И В:

В березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування посилався на те, що в березні 2005 року ним на підставі договору купівлі-продажу було придбано дві квартири  АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , в яких він не зареєстрований та не проживав. В травні 2011 року він дізнався, що винесено рішення суду про визнання права власності за іншою особою, яке було скасовано. Враховуючи, що судом визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ,  укладені між ним та ОСОБА_5 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість», а також встановлено той факт, що нерухоме майно вибуло з його володіння, та не з його волі, тому відповідачі набули право власності на нерухоме майно неправомірно. Просив витребувати у ОСОБА_1 зазначені квартири, які останній в 2009 році придбав на підставі договорів купівлі-продажу у ОСОБА_5 , який не мав права на їх відчудження.
З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року. 
У зв`язку із чим просив витребувати у ОСОБА_3 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , та за адресою: АДРЕСА_4 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , та за адресою: АДРЕСА_4 ; поновити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , та за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати.
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області   від 18 січня 2021 року позовні вимоги задоволено. Витребувано у ОСОБА_3 нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , та за адресою: АДРЕСА_4 .
Скасовано запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , та за адресою: АДРЕСА_4 .
Поновлено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , та за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважав, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що з моменту отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно – нежитлові приміщення № 13 та АДРЕСА_2 перестали існувати квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5 за вказаною адресою, тому поновити реєстрацію не є можливим.
В даному випадку добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат,що покладає на нього надмірний тягар.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судове засідання з`явилися представник  ОСОБА_1 –адвокат Швець М.В. та представник представник ОСОБА_3 -адвокат Галенко І.Є.. Від  ОСОБА_2 та його представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
   Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт набуття відповідачем ОСОБА_3 шляхом укладання договорів купівлі-продажу із ОСОБА_1 , який не мав права на відчуження вказаного спірного нерухомого майна.
Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Таким чином, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду  від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/3089/19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 березня 2005 року між ОСОБА_2 , як покупцем, та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , як продавцями, був нотаріально укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої у АДРЕСА_3 . Вказаний договір був зареєстрований у бюро технічної інвентаризації 08.04.2005 року.
Також 23 березня 2005 року між позивачем ОСОБА_2 , як покупцем, та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , як продавцями, був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої у АДРЕСА_4 . В БТІ право власності на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.04.2005року.
Вищезазначені договори з часу їх укладання та до теперішнього часу ніким не оспорювались та не були визнані недійсними. Тобто, після укладення 18.03.2005 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та укладення 23.03.2005 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 їх власником є ОСОБА_2 ..
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2015 року,  визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість» від 23 травня 2005 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість» від 17 травня 2005 року. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 05.01.2009 року,укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зазначеної нерухомості відмовлено з тих підстав, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, а не позову про визнання договору недійсним.
Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23.08.2012 року № 334 «Про виключення з житлового фонду міста житлових приміщень за адресами: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 , за заявою ОСОБА_1 були виключені з житлового фонду та переведені в нежитловий для використання під магазин.
На підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.2013 року та від 23 січня 2013 року третя особа ОСОБА_1 був власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: приміщення № НОМЕР_1 та приміщення АДРЕСА_2 .
Згідно висновку № 643/12-15 судово-будівельно-технічної експертизи від 18 січня 2016 року станом на 11 січня 2016 рік такий нерухомий об`єкт, як квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не існують, крім того ці приміщення є нежитловими.
Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на приміщення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 09 серпня 2017 року посвідчені приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Сухопаровою С.Г..
Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_2 з 2005 року на праві власності за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу належать квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . 
Заочним рішенням Заводського районного суду від 14.05.2009 року право власності на належні позивачеві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 було визнано за ОСОБА_5 .. Даним рішенням визнано дійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 23.05.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на товарній біржі “Автомобілі і нерухомість” за реєстраційним № 1389 та квартири АДРЕСА_6 , укладений 17.05.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на товарній біржі “Автомобілі і нерухомість” за реєстраційним № 1372.
За заявами ОСОБА_2 заочні рішення були скасовані, а справи були призначені до нового розгляду в загальному порядку. Суд встановив, що біржові угоди купівлі-продажу від 17.05.2005 року № 1372 та від 23.05.2005 року № 1389 ОСОБА_2 , як власник нерухомого майна по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , не підписував.
До скасування заочних рішень від 14.05.2009 року ОСОБА_5 встиг здійснити відчуження вказаних квартир.
Право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 перейшло ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.2009 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ..
У подальшому позовні заяви ОСОБА_5 судом було залишено без розгляду у зв`язку з його відмовою від позовних вимог.
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.02.2015 року,  визнано недійсними договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на товарній біржі «Автомобілі і нерухомість» від 23 травня 2005 року та від 17 травня 2005 року відповідно. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 05.01.2009 року,укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зазначеної нерухомості відмовлено з тих підстав, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, а не позову про визнання договору недійсним. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що правочини укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_5 та ОСОБА_1 відносно нерухомого майна, а саме квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є такими, що порушують права позивача, як власника.
Встановлено, що спірні квартири ОСОБА_1 були придбані у ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, тобто в особи, яка не мала права їх відчужувати.
В послідуючому ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2017 року приміщення 14 в будинку  АДРЕСА_7 передав у власність  ОСОБА_3  та на підставі договору даруваннявід 05.03.2013 року приміщення АДРЕСА_6 передав у власність  ОСОБА_4 ..  ОСОБА_4  в свою чергуприміщення 14 в будинку  АДРЕСА_7 передала у власність  ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2017 року. Таким чином право власності на спірні приміщення зареєстровані за  ОСОБА_3 .. Як пояснив в апеляційній інстанції представник ОСОБА_3 спірні приміщення вона передала влансикові в добровільному порядку, тобто рішення суду першої інстанції вже виконано.
Оскільки встановлено, що майно вибулоз володіння власника  ОСОБА_2 поза його волею, майно було набуте  у  ОСОБА_5  , тобто в особи, яка не мала права його відчужувати, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно вибуло від власника поза його волею, було відчужене третій особі,  між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин, а томувласник  ОСОБА_2 має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, тобто може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача і правильно задовольнив позовні вимоги. Такий висновок узгоджується з положеннями статей 387 і 388 ЦК України та правовими позиціями,викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду  від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, та від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
Доводи про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що з моменту отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на нерухоме майно – нежитлові приміщення № 13 та АДРЕСА_2 перестали існувати квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5 за вказаною адресою, тому поновити реєстрацію не є можливим, є безпідставними. Судом встановлено, що спірні квартири виключені з житлового фонду для подальшого використання їх під магазин непродовольчих товарів, однак фактично вони залишилися в такому ж стані, як значилися житловими приміщннями, такі приміщення існують. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку не відбулося створення нових окремих об`єктів в розумінні статей 331, 332 ЦК України, а тому ця обставина не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Посилання на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги,  що в даному випадку добросовісний набувач втрачає майно і сам  змушений шукати способи компенсації своїх втрат, що покладає на нього надмірний тягар не може бути прийнятим до уваги, так як суперечить нормам матеріального права і зокрема положеннямстаттей 321, 387,388 ЦК України, де право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи 
обмежений у його здійсненні. Право ж власності ОСОБА_2   було порушено, так якспірні квартири вибули з його полодіння поза його волею та в послідуючому  були придбані у  особи, яка не мала права їх відчужувати. 
Інші доводи апеляційної скарги  не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів яким судом першої інстанції надано відповідну правову оцінку.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи в межах доводів апеляційної скарги, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 серпня 2023  року зупинено дію рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області  від 18 січня 2021 року.Оскільки апеляційне провадження закінчено, то дію рішення слід поновити.  

Керуючись ст. ст.368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 –адвоката Швець М.В. залишити без задоволення.
  Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області   від 18 січня 2021 року  залишити без змін, поновивши його дію.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2023 року.

  Судді: