УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 серпня 2023 року
м. Київ
справа № 2-41/97
провадження № 51-4541 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 03 травня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 03 липня 2023 року у кримінальному провадженні щодо перегляду за виключними обставинами вироку Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року та постанови Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 рокущодо нього, 
встановив:
Вироком Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 03 березня 1998 року,  ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів та засуджено за ст. 208; ч. 2 ст. 81; ст. 17, ч. 2 ст. 117; ч. 2 ст. 196-1; ч. 2 ст. 142; ч. 3 ст. 142; п. п. «а», «е», «з» ст. 93, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), до покарання у виді смертної кари, розстрілу, з конфіскацією всього майна.
Постановою Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 року вирок Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року приведено у відповідність із Законом України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» та пом`якшено ОСОБА_4 покарання за п. п. «а», «е» та «з» ст. 93 КК України зі смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), за сукупністю злочинів, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 10 жовтня 2000 року вказана постанова залишена без змін.
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Городищенського районного суду Черкаської області з заявою про перегляд судових рішень за виключними обставинами, за наслідками розгляду якої постановлено ухвалу від 03 травня 2023 року про відмову у задоволенні вказаної заяви.
Підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_4 стало невизнання судом виключними обставинами: 1) визнання рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/99 від 29 грудня 1999 року неконституційними положень статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року (2001-05, 2002-05), які передбачають смертну кару як вид покарання; 2) визнання рішенням Конституційного Суду України № 11-р(ІІ)/2021 від 
16 вересня 2021 року такими, що не відповідають Конституції України 
(є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Непогодившись із постановленим судовим рішенням, засуджений звернувся із апеляційною скаргою, яку ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 липня 2023 року залишено без задоволення, а ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 03 травня 2023 року - без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповному судового розгляду та невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій фактичним обставинам справи, просить вказані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтування касаційної скарги зводиться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій про те, що наведені засудженим обставини, а саме: визнання рішеннямКонституційного Суду України № 6-рп/99 від 
29 грудня 1999 року неконституційними положень статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року (2001-05, 2002-05), які передбачають смертну кару як вид покарання та визнання рішенням Конституційного Суду України № 11-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, 
ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, не є виключними. Окрім цього стверджує, про відступ судами від єдиної правозастосовчої практики - висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12, провадження № 13-73кс19, щодо ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України.
Перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку. 
При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків судів першої та апеляційної інстанцій фактичним обставинами кримінального провадження.
Доводи засудженого про безпідставне невизнання судами попередніх інстанцій наведених ним обставин виключними є неспроможними, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Порядок здійснення провадження за виключними обставинами врегульований главою 34 КПК України.
За змістом статей 459 - 467 КПК України, процедура перегляду судових рішень за виключними обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише перевіряє наявність передбачених у ч. 3 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на виключні, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України виключною обставиною визнається, встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 
13 липня 2017 року № 2136-VIII. Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також 
ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.
Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас, чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
Як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, вироком Черкаського апеляційного суду від 19 грудня 1997 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 03 березня 1998 року, ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді смертної кари, розстрілу з конфіскацією майна.
Після набрання вказаним вироком законної сили, рішеннямКонституційного Суду України № 6-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнано неконституційними положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року (2001-05, 2002-05), які передбачають смертну кару як вид покарання.
Тобто, на момент призначення ОСОБА_4 покарання у виді смертної кари, норма ст. 24 КК України 1960 року, якою було передбачено такий вид покарання, та санкція статті 93 цього Кодексу були чинними, а їх застосування відповідало вимогам закону.
У подальшому постановою Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 року, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду України від 10 жовтня 2000 року, вирок Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року приведено у відповідність із Законом України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» та пом`якшено ОСОБА_4 покарання за п. п. «а», «е» та «з» ст. 93 КК України зі смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), за сукупністю злочинів, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
З огляду на наведене та встановлені обставини, місцевий суд дійшов висновку, з яким також погодився суд апеляційної інстанції, що рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05), які передбачають смертну кару як вид покарання, яке ОСОБА_4 вважає виключною обставиною, при розгляді даної заяви не підлягає до застосування, оскільки вирок відносно нього був ухвалено 19 грудня 1997 року, тобто до постановлення вказаного рішення Конституційним Судом України, та на даний час покарання у виді смертної кари- розстрілу замінено на довічне позбавлення волі.
Разом з цим, оцінюючи посилання засудженого, як на виключну обставину, на визнання рішенням Конституційного Суду України № 11-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано зазначив, що вказаним рішенням вирішувалося питання конституційності норм кримінального закону, які регулюють питання відбування призначеного покарання, які вирішується у порядку передбаченому розділом VIII КПК України, а не питання призначення покарання при ухваленні вироку. Водночас, вказаним Рішенням Конституційного Суду України норма кримінального закону, а саме ст. 64 КК України, що передбачає такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, неконституційною не визнавалася.
Таким чином, місцевий суд встановивши, що при постановленні 19 грудня 1997 року Черкаським обласним судом вироку щодо ОСОБА_4 норми ч. 1 ст. 81, ч. 1 
ст. 82 КК України, які рішенням Конституційного Суду України № 11-р(ІІ)/2021 від 
16 вересня 2021 року визнані неконституційними не застосовувались, та не могли бути застосовані, з огляду на предмет їх регулювання, дійшов вірного висновку, що дана обставина не є виключною обставиною у даному кримінальному провадженні.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що за встановлених під час розгляду заяви ОСОБА_4 обставин, ані визнання рішеннямКонституційного Суду України 
№ 6-рп/99 від 29 грудня 1999 року неконституційними положень статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року (2001-05, 2002-05), які передбачають смертну кару як вид покарання, ані визнання рішенням Конституційного Суду України № 11-р(ІІ)/2021 від 
16 вересня 2021 року, такими, що не відповідають Конституції України 
(є неконституційними) ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, не є виключними обставинами в розумінні п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України.
Неспроможними є доводи касаційної скарги засудженого щодо відступу судами попередніх інстанцій від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі 
№ 0306/7567/12, провадження № 13-73кс19, оскільки вказаний висновок є нерелевантим до обставин цього провадження, з огляду на те, що у цьому рішенні йдеться мова про ретроспективну дію рішень Конституційного Суду України, якими констатовано невідповідність Основному Закону положень КК України щодо криміналізації певних дій або бездіяльності, в той час як жодне із діянь - злочинів, за які засуджено ОСОБА_4 (ст. 208; ч. 2 ст. 81; ст. 17, ч. 2 ст. 117; ч. 2 ст. 196-1; ч. 2 ст. 142; ч. 3 ст. 142; п. п. «а», «е», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року)),не було визнано неконституційним.
Враховуючи наведене, оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанції за своєю формою та змістом відповідають вимогам статей 370, 372, 419 КПК України, узгоджуються із усталеною практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду. 
Таким чином у касаційній скарзі не наведено доводів, які би свідчили, що в цьому провадженні були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено таких і судом касаційної інстанції.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд  
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 03 травня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 03 липня 2023 року у кримінальному провадженні щодо перегляду за виключними обставинами вироку Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року та постанови Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3