Номер провадження: 22-ц/813/234/23 
Справа № 523/19130/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: Одеська міська рада, Обслуговуючий кооператив «Житлове об`єднання «Цементник» про визнання недійсним та розірвання договору найму житлового приміщення, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К. 14 серпня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (т. 1 а.с. 1-2, 131-134, т.3 а.с. 31-32). 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вона у 2000 році зі згодою ТОВ «Цемент» вселилась у кімнату АДРЕСА_1 . Даний будинок знаходився на балансі ЗАТ «Одесацемент» надалі ТОВ «Цемент». 06.03.2000 року була укладена угода № 2/06-0336-2000 найму на зазначене приміщення з адміністрацією ЗАТ «Одесацемент» (надалі ТОВ «Цемент») на підставі клопотання ТОВ «Сфінкс» на проживання у вищезазначеному будинку ОСОБА_1 , як своєї співробітниці, на підставі Листа від 03.03.2000 року за № 3/12. З 2001 по 2005 рік позивач працювала в ТОВ «Цемент» на посаді інженера. Разом з тим 01.03.2004 року ОСОБА_1 , як працівник, заключила з ТОВ «Цемент» Договір найму цього жилого приміщення, якій відповідно до п.п. 11,12 вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до моменту його фактичного виконання, якщо жодна зі сторін не вимагає припинення Договору за 30 днів до кінця поточного року, цей Договір вважається пролонгованим автоматично на наступний календарний рік.
За твердженням ОСОБА_4 вона, починаючи з 2000 року та по цей час, проживає у кімнаті №8 та сплачує комунальні послуги. Договір найму, який був укладений у 2004 році, до цього часу не розірваний та не визнаний недійсним. 13.01.2010 році був створений ОК «Житлове об`єднання «Цементник» (надалі ОК «ЖО «Цементник»). У січні 2010 року, ОК «ЖО «Цементник» звернувся з позовом до ТОВ «Цемент» про визнання права власності на будинок АДРЕСА_2 . Постановою Господарського Суду Одеської області від 03.03.2010 року було визнано, що ОК «ЖО «Цементник» набуває право власності на будівлю гуртожитку. Апеляційний Господарський суд постановою від 04.06.2014 року, скасував рішення Господарського Суду від 03.03.2010 року, залишає позовну заяву ОК «ЖО «Цементник» до ТОВ «Цемент» про визнання право власності на будинок АДРЕСА_2 - без розгляду. У мотивувальної частини постанови апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 фактично проживає у кімнаті №8 та заявлені вимоги ОК «ЖО «Цементник» про право власності на будинок АДРЕСА_2 , порушують права ОСОБА_1 як наймача даної кімнати.
Одеською міською радою було прийнято рішення №231 від 28.07.16 року про передачу КП «ЖКС «Пересипський» гуртожитків, які знаходяться за адресою: будинок АДРЕСА_3 . На цей час будинок АДРЕСА_2 знаходиться у комунальної власності Суворовської районної адміністрації ОМР.
Суворовська районна адміністрація уклала Договір найму з позивачем 11.01.2018 року. 
ОК «ЖО «Цементник», як обслуговуючій кооператив, надає недійсний ордер №5 на вселення відповідачів у кімнату №8. Відповідачі знаючі, що кімната №8 зайнята, та без вселення, зареєстрували своє місце проживання у кімнатах АДРЕСА_4 ,   АДРЕСА_5 . Разом з тим, у довідці (виписці з домової книги) зазначено, що ОСОБА_2 у кімнаті АДРЕСА_4 не проживає. Також відповідно до штампу про реєстрацію у паспорті відповідача - ОСОБА_2 зазначено, що вона зареєстрована у кімнаті АДРЕСА_5 з 30.07.2010 року. Вже 04.10.13 року знімається з реєстрації за адресою: кімната АДРЕСА_5 , та того ж дня реєструє місце проживання за адресою: кімната АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 . Також відповідно до штампу про реєстрацію у паспорті відповідача - ОСОБА_3 зазначено, що він зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_5 з 20.11.2012 року. Вже 04.10.13 року знімається з реєстрації за адресою: кімната АДРЕСА_5 , та того ж дня реєструє місце проживання за адресою: кімната АДРЕСА_4 . АДРЕСА_5 .
ОСОБА_1 вважала, що оскільки ордер, який виданий Штембулякам, діє   протягом 30 днів, а вони вищевказаним ордером не вселились, то останні втратили право користування жилим приміщенням, а отже відсутні підстави для їх реєстрації у кімнаті №8.
У квітні 2017року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Суворовського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення (т. 1 а.с. 31-35).
В обґрунтування позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що 29.08.2001 року відповідачка ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ТОВ «Цемент», що підтверджується даними трудової книги. В жовтні 2003 року ТОВ «Сфинкс» звернулось з проханням розмістити їхнього працівника в приміщенні, яке воно орендує, відповідно до листа від 06.03.2000 року, що підтверджується листом від 24.10.2003 року. 01.03.2004 року було укладено договір найму житла між ОСОБА_1 та ООО «Цемент» кімнати № 8 у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , оскільки вона працювала на підприємстві. 13.09.2005 року відповідачка ОСОБА_1 була звільнена з ООО «Цемент», за власним бажанням, але кімнату у гуртожитку не звільнила. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником будівлі гуртожитку, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , є ОК «Житлове об`єднання «Цементник», дата реєстрації 23.04.2010 року.
30.09.2013 року ОК «Житлове об`єднання «Цементник» видав ОСОБА_5 та її родині, ордер № 5 на право зайняття кім. № 8, 33 в АДРЕСА_2 , вона та її син ОСОБА_3 були зареєстровані за вказаною адресою. Однак вселитися в кімнату № 8 не мають можливості, оскільки її незаконно займає відповідачка ОСОБА_1 .
Згідно рішення № 231 від 28.07.2016 року гуртожиток, що розташований за адресою АДРЕСА_2 , було передано комунальному підприємству ЖКС «Пересипський», що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.
На цей час будівля гуртожитку знаходиться у комунальній власності Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради.
Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.06.2014 року по справі № 523/18449/13-ц, в позовних вимогах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа: ОК «Житлове об`єднання «Цементник» про виселення відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.04.2015 року по справі №523/19455/13-ц апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року у частині визнання ОСОБА_7 і ОСОБА_2 такими, що не наабули та не мають права користування жилим приміщенням і реєстрації місця проживання було скасовано, а також відмовлено ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання такими, що не набули і не мають права користування жилим приміщенням та реєстрації місця проживання.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року у частині визнання протиправними і скасування рішення загальних зборів та ордеру на жиле приміщення - змінено, викладено резолютивну частину рішення у цій частині у новій редакції: позов ОСОБА_1 до ОК «Житлове об`єднання «Цементник», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправними і скасування рішення загальних зборів та ордеру на жиле приміщення - задоволено частково. Визнано недійсним рішення загальних зборів членів ОК «Житлове об`єднання «Цементник» від 21.09.2013 року, протокол №6 у частині надання ОСОБА_2 права зайняття жилої площі 19,8+20,1 кв.м., кімнат №№ 8,33 у гуртожитку по АДРЕСА_2 і визнати недійсним ордер від 30 вересня 2013 року, виданий ОК «Житлове об`єднання «Цементник» на ім`я ОСОБА_2 на право зайняття із сім`єю з 2 осіб жилої площі 19,8 кв.м.+20,1 кімнат №№ 8,33 гуртожитку по АДРЕСА_2 .
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.09.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16.04.2015 року по справі № 523/19455/13-ц (номер провадження: 22-ц/785/1363/15) скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24.11.2015 року по справі № 523/19455/13-ц (номер провадження: 22-ц/785/1363/15) апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 було задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Враховуючи те, що п. 18 Правил, передбачено виключний перелік рішень суду, які є підставою для реєстрації місця проживання, зокрема, рішення суду про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання, реєстрація місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_6 від 12.08.2018 року проведена на підставі неналежних документів, та підлягає скасуванню.
Ордер ОСОБА_1 для вселення в житлове приміщення не надавався, тому підстав для вселення в кімнату АДРЕСА_1 не було.
У березні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа: Одеська міська рада, ОК «Житлове об`єднання «Цементник» про визнання недійсним та розірвання договору найму житлового приміщення (т. 2 а.с. 2-7).
В обґрунтування позову посилалися на те, що 11.08.2018 року Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради з ОСОБА_1 укладено договір найму на житлове приміщення кімнати АДРЕСА_1 , що складається з одної кімнати житловою площею 19,8 кв.м. Позивачі вважають, що вищевказаний договір небхідно визнати недійсним на підставі того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був виданий ордеру на жилу площу, на підставі рішення ОК «ЖО «Цементник» від 30.09.2013 року, а тому ОСОБА_1 проживає в кімнаті 8 без законних підстав. В зв`язку із чим, рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради щодо видачі договору найму на житлове приміщення ОСОБА_1 прийняте з порушенням вимог ст. ст. 61, 128 Житлового Кодексу України, та з порушенням вимог п.10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Ордер ОСОБА_1 для вселення в житлове приміщення не надавався, тому підстав для вселення в кімнату АДРЕСА_1 не було.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було задоволено частково. Визнано недійсним договір найму житла в будинках комунальної власності від 11.01.2018 року, який був укладений між Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_1 щодо кімнати № 8 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. Стягнуто з Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704,80 гривень, у рівних частках по 352,40 гривень. 
Позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_1 з кімнати № 8 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 640 гривень (т. 3 а.с. 171-181).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити, а позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 3 а.с. 190-207).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 на законних підставах вселилась у кімнату за згодою на той час балансоутримувача, не залишала кімнату, сплачувала комунальні платежі, уклала договір найму ще у 2004 році, а у 2018 році уклала договір найму з новим власником майна; ОСОБА_1 не має у праві власності жодного нерухомого майна, у зв`язку із чим остання має право на безоплатну приватизацію житла у гуртожитку; ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кімнату АДРЕСА_1 не вселялися, строки на вселення не поновлювали. 
В апеляційній скарзі Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 3 а.с. 219-228).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у оскаржуваному судовому рішенні не зазначено, які саме права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були порушені при укладанні договору найму від 11 січня 2018 року, що саме порушено, або чому договір найму є недійсним. Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кімнату АДРЕСА_1 не вселялися, не проживають у ній, та не зареєстровані за вказаною адресою.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначають, що: ордер ОСОБА_1 на вселення у спірне житлове приміщення не надавався, а тому підстав для її вселення у кімнату №8 не було; згідно даних КП «МБТІ» від 27.01.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 має власне житло за адресами: АДРЕСА_7 , та 140/1000 частин квартири АДРЕСА_8 , що виключає у останньої можливість приватизації житла у гуртожитку, та спростовує доводи відповідачки про те, що вона не має власного житла.
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розгляд справи на 12.09.2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. Сповіщення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 здійснено за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 № 28
Крім того, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада та представник відповідачів Смолінський М.М. про розгляд справи на 12.09.2023 року були сповіщені належним чином шляхом направлення судових повісток на офіційні електронні адреси сторін, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01.06.2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26.10.2022 року у справі № 761/877/20.
При цьому, згідно ч.5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 20.01.2023 року у справі №465/6147/18 зазначено, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , представника Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 02.07.2001 року по 03.03.2010 року на балансі кооперативу «Цементник» знаходився гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_9 .
Згідно із записів у трудовій книжці, ОСОБА_1 працювала у кооперативі «Цементник» на посаді інженера з 29.08.2001 року. 13.09.2005 року вона була звільнена за власним бажанням.
01.03.2004 року між кооперативом «Цементник» та ОСОБА_1 був укладений договір найму житлового приміщення. Відповідно до п. 1 договору завод виділив наймачу кімната АДРЕСА_10 , для проживання. Згідно із п. 11, 12 договору найму жилого приміщення, цей договір діє до моменту закінчення його виконання, а у разі, коли жодна зі сторін не вимагає його припинення за 30 днів до кінця календарного року, то він вважається автоматично пролонгований на наступний календарний рік. 
ОСОБА_1 проживає у гуртожитку без видачі ордеру. 11.02.2011 року ОСОБА_1 звернулась до кооперативу «Цементник» із заявою про вступ до кооперативу, проте рішенням загальних зборів членів кооперативу від 21.08.2013 року їй було відмовлено у зв`язку із систематичною несплатою комунальних послуг та порушення умов договору. Цим же рішенням ОСОБА_1 попереджено про виселення.
Згідно із довідкою Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27.01.2014 року, ОСОБА_1 має власне житло за адресою: АДРЕСА_11 (140/1000 частини) відповідно до договору дарування від 12.09.2006 року № 1-3579, та за адресою: АДРЕСА_7 .
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у кімнаті АДРЕСА_5 , та зареєстровані за цією адресою.
Рішенням загальних зборів членів ОК «Житлове об`єднання «Цементник» від 21.08.2013 року вирішено питання про надання ОСОБА_2 для проживання додаткової житлової площі – кімнати АДРЕСА_10 .
30.09.2013 року ОК «Житлове об`єднання «Цементник» видало ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб ордер № 5 на право зайняття житлових кімнат № 8 і 33 у гуртожитку за зазначеною адресою.
Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Крім цього, згідно ст. 1 ЖК України, відповідно до Конституції України громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.
За ст. 2 ЖК України, завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.
Відповідно до ст.5 ЖК України, Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).
Відповідно до законодавства України, будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих рад у порядку і в строки, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 52 ЖК України (станом на день виникнення спірних правовідносин), жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.
Статтею 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Згідно п. 69 Постанови Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» № 470 від 11.12.1984 року (станом на день виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток N 7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів.
За ст. 18 ЖК України, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
Відповідно до ст. 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Аналізуючи наведені положення закону, підставою для визнання права користування житловим приміщенням, яке перебуває у власності територіальної громади міста, може бути договір найму житлового приміщення, укладений в письмовій формі на підставі ордера на дане житлове приміщення, виданого на ім`я наймача. Право на видачу ордера належить органу місцевого самоврядування.
Крім того, згідно із ст. 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 132 ЖК УРСР інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_1 ордер на вселення в кімнату АДРЕСА_10 не видавався, а отже не можливо стверджувати, що у неї виникало право на проживання у гуртожитку, згідно приписів ст. ст. 129-129 ЖК України.
Договір найму житлового приміщення, який був укладений 01 березня 2004 року між кооперативом «Цементник» та ОСОБА_1 , не надавав останній право постійного проживання у гуртожитку, оскільки нормами ЖК України у редакції, яка була чинною на час укладення вищевказаного договору не передбачало можливості укладення договору найму у гуртожитку.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона вселилась у кімнату за згодою на той час балансоутримувача, не залишала кімнату, сплачувала комунальні платежі, уклала договір найму ще у 2004 році, а у 2018 році уклала договір найму з новим власником майна, є безпідставними та не спростовують той факт, що вселення апелянта відбулось не на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, тобто, без законних на те підстав. 
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вселення ОСОБА_1 до кімнати АДРЕСА_10 , було здійснено без законних підстав, що також не може свідчить про виникнення права постійного користування жилою площею.
У зв`язку із цим, даний договір фактично є цивільно-правовим договором.
Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Частиною 2 ст. 822 ЦК України не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.
Як вже вказувалось вище, 11.02.2011 року ОСОБА_1 звернулась до кооперативу «Цементник» із заявою про вступ до кооперативу, однак рішенням загальних зборів членів кооперативу від 21.08.2013 року їй відмовлено, у зв`язку із систематичною несплатою комунальних послуг та порушення умов договору. Цим же рішенням ОСОБА_1 попереджено про виселення.
Вказане у повному обсязі спростовує доводи позову ОСОБА_1 про те, що даний договір було пролонговано на 2014 рік, а також на наступні роки.
На підставі викладених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_1 проживає у кімнаті АДРЕСА_1 , без законних підстав.
Вищевказаний висновок також підтверджується раніше прийнятими судовими рішеннями.
Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року у цивільній справі № 523/19455/13 позов ОСОБА_1 було задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням, яке знаходиться у гуртожитку за адресою: кімн. АДРЕСА_10 . Визнано протиправним та скасовано рішення загальних зборів членів кооперативу «Цементник» про надання ОСОБА_2 з сім`єю і ОСОБА_3 права зайняття жилої площі у гуртожитку за адресою: кімнати № АДРЕСА_12 , площею 19,8 та 20,1 кв.м, яке прийняте протоколом № 2 загальних зборів членів кооперативу «Цементник» від 21.09.2013 року. Визнано протиправним та недійсним ордер на жилу площу № 5, виданий кооперативом «Цементник» 30.09.2013 року на право зайняття ОСОБА_2 з сім`єю і ОСОБА_3 , жилої площі у гуртожитку за адресою: кімнати № АДРЕСА_12 , площею 19,8 та 20,1 кв.м. Визнано, що ОСОБА_2 не набула та не має права користування жилим приміщенням та реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Визнано, що ОСОБА_3 не набув та не має права користування жилим приміщенням та реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням, яке знаходиться у гуртожитку за адресою: кімната АДРЕСА_10 , з правом реєстрації місця проживання, зобов`язано кооператив «Цементник» видати ОСОБА_1 ордер на кімната АДРЕСА_10 із укладанням договору найму житлової площі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Судове рішення мотивовано тим, що згідно п. 11,12 договору найму жилого приміщення, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Цемент», цей договір діє до моменту закінчення його виконання, а в разі коли жодна зі сторін не вимагає його припинення за 30 днів до кінця календарного року, то він вважається автоматично пролонгований на наступний календарний рік. Рішенням загальних зборів членів обслуговуючого кооперативу «Житлове об`єднання «Цементник» від 21.08.2013 року ОСОБА_1 , у зв`язку з систематичним порушенням умов договору, було попереджено про виселення та відмовлено у задоволенні її заяви про вступ в члени кооперативу. У зв`язку з цим, дія договору найму жилого приміщення, укладеного між позивачкою та ТОВ «Цемент», закінчено. Законним правом на проживання у спірній кімнаті гуртожитку   ОСОБА_1 не наділена, з ТОВ «Цемент» в трудових стосунках не перебуває, в 2005 році звільнена за власним бажанням, має власне житло, а відтак не може вважатися такою, що потребує в забезпеченні її житлом за рахунок гуртожитку, продовжує проживати в спірній кімнаті з 2014 року без законних підстав. Також є безпідставними вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання обслуговуючого кооперативу «Житлове об`єднання «Цементник» видати позивачці ордер та укласти з нею договір житлового найму, оскільки за приписами ст. ст. 6, 627 ЦК України діє принцип свободи договору ї сторони є вільними в укладанні договору та визнання його умов. Ордер на жиле приміщення видається на підставі правил ЖК УРСР, який не містить норм, які б передбачали підстави для видачі ОСОБА_1 ордеру для проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.03.2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року було залишено без змін.
У судовому засіданні суду першої інстанції позивачка ОСОБА_1 зазначала, що не зважаючи на вищевказані судові рішення, якими їй було відмовлено у захисті її прав, існують судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог про її виселення, а тому вона вважає, що проживає у гуртожитку на законних підставах.
З матеріалів справи вбачається, що дійсно рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року по цивільній справі №523/18441/14 за позовом Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Пересипський», Обслуговуючого кооперативу «Житлове об`єднання «Цементник», було відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 з кімната АДРЕСА_10 .
Рішенням апеляційного Одеської області від 06.06.2017 року, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року було змінено в частині мотивування відмови. 
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що за обставин справи №523/18441/14, представник позивача - Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, 08.12.2016 року звернувся до суду з заявою про зупинення провадження по справі до моменту державної реєстрації права власності за територіальною громадою АДРЕСА_2 . Окрім цього, заявником було зазначено, що до моменту такої реєстрації він не може бути позивачем по даній справі. Таким чином, сторона, яка за ухвалою суду першої інстанції набула статус позивача не підтримувала процедурно позов, вважаючи, що не набула права, за захистом якого фактично було подано позов первинним позивачем. 
Оскільки позивач позовних вимог безпосередньо не заявляв, а апеляційний суд не міг вчиняти дії, передбачені для суду першої інстанції, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по причині порушень правила диспозитивності, тобто у зв`язку із наявністю порушень процесуального права, а не матеріального.
Як вірно зазначено судом першої інстанції при розгляді даної справи, Суворовська районна адміністрація мала право на подачу аналогічного позову до відповідача ОСОБА_1 про виселення, однак цього не зробила, а навпаки, уклала з ОСОБА_1 договір найму.
Так, 11.08.2018 року Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради з ОСОБА_1 укладено договір найму на житлове приміщення кімнати АДРЕСА_1 , що складається з одної кімнати житловою площею 19,8 кв.м. (т.2, а.с. 10)
Суд дійшов висновку, що вищевказаний договір є недійсним, з наступних підстав.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають у кімнаті АДРЕСА_13 .
Рішенням загальних зборів членів кооперативу «Цементник» від 21.08.2013 року вирішено питання про надання ОСОБА_2 для проживання додаткової житлової площі кімната № 8 цього гуртожитку. 30.09.2013 року кооператив «Цементник» видав ОСОБА_2 на склад сім`ї із двох осіб ордер № 5 на право зайняття житлових кімнати № № 8, 33 у гуртожитку за вказаною адресою.
Згідно із ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Таким чином, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набули законне, на підставі спеціального ордеру, право на вселення до кімнати АДРЕСА_10 .
Однак, вищевказане право на проживання та користування житловою площею ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали можливість реалізувати, оскільки у кімнаті АДРЕСА_10 проживала ОСОБА_1 , яка не допускала останніх до кімнати.
Вказані обставини спростовують доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у кімнату №8 не вселялися, строки на вселення не поновлювали, оскільки апелянтом не надано пояснень, яким саме чином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 могли вселитися у спірне житлове приміщення, враховуючи той факт, що воно протиправно було зайнято ОСОБА_1 .
Тобто, саме дії ОСОБА_1 призвели до неможливості ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користуватися та проживати у наданій їм житлової кімнаті у гуртожитку, чим порушили права останніх.
Отже, в даному випадку не можливо прийняти до уваги і доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування жилим приміщенням, і вказане також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Матеріалами справи встановлено, що ордер про вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до кімнаті АДРЕСА_10 не визнаний недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
На викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визнання недійсним договір найму житла в будинку комунальної власності від 11.01.2018 року, укладений між Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_1 щодо кімнати № 8 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .
Одночасно, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 про розірвання договору найму житлового приміщення, який був укладений між Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_1 щодо кімнати № 8 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки судом вже визнано вищевказаний договір недійсним.
Як вказувалось вище, судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають можливості вселитись у кімнату АДРЕСА_1 , з моменту видачі ордеру, оскільки кімнату займає апелянт ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Враховуючи той факт, що Суворовська районна адміністрація не здійснювала жодних заходів щодо відновлення законних прав наймачів спірного житлового приміщення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_1 , то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що єдиним способом захисту їх прав є самостійне звернення до суду із вищевказаним позовом про виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Згідно статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Колегія суддів зазначає, що самоправно зайнятим вважається приміщення, в якому мешкає особа без відповідного рішення про надання їй цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 проживає без законних підстав у кімнаті № 8 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , тобто є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, то наявні підстави, передбачені статтею 116 ЖК України, для її виселення без надання іншого житлового приміщення.
Колегія суддів також враховує, що вказана кімната не є єдиним житлом апелянта, оскільки на час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 належало на праві власності наступне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_14 , та 140/1000 частин квартири АДРЕСА_8 . 
Посилання ОСОБА_1 на те, що вказані квартири були нею відчужені, не спростовують того факту, що протягом судового розгляду справи апелянт була забезпечена житлом та мала на праві власності інше нерухоме майно окрім спірної кімнати.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційних скарг представника ОСОБА_1 та Суворовської районної адміністрації про те, що у оскаржуваному судовому рішенні не зазначено, які саме права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були порушені при укладанні договору найму від 11.01.2018 року, що саме порушено, або чому договір найму є недійсним.
Колегія суддів звертає увагу апелянтів на те, що саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право користування кімнатою АДРЕСА_1 , на підставі ордеру від 30.09.2013 року, у яку не можуть вселитися, оскільки кімнату протиправно займає ОСОБА_1 на підставі договору найму від 11.01.2018 року.
Таким чином, для захисту порушеного права позивачів на проживання у спірному житловому приміщенні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність визнання недійсним договору найму від 11.01.2018 року.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367 368, 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року – залишити без змін.
Судові витрати за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 25 вересня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе