ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" вересня 2023 р.                                                                  Справа №914/1067/23
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                О.С. Скрипчук
суддів                                                                                                    В.М. Гриців
                                                                                                    О.І. Матущак,
секретар судового засідання Лагутін В.Б.
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України б/н від 26.06.2023 (вх. № 01-05/2060/23 від 27.06.2023)
на рішення  Господарського суду Львівської області від 12.06.2023 (м. Львів, суддя Н.Є. Березяк)
у справі  № 914/1067/23
за позовом:  Товариства з обмеженою відповідальністю  «Газопостачальна компанія  «Нафтогаз України», м. Київ
до відповідача:  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, м. Львів
про  стягнення заборгованості у сумі 99418,61 грн,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю  «Газопостачальна компанія  «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення заборгованості у сумі 99418,61 грн.
Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про постачання природного газу, в частині своєчасної оплати, в наслідок чого в останнього утворилась заборгованість у сумі 69449,01 грн , на які позивачем нараховано пеню згідно умов договору, 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.06.2023 у даній справі позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 99418,61 грн, з яких: 69449,01 грн основний борг, 8827,25 грн пеня, 2220,41 грн 3% річних та 18921,94 грн інфляційних втрат. Також стягнуто судовий збір у сумі 2684,00 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням суду Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу б/н від 26.06.2023 (вх. № 01-05/2060/23 від 27.06.2023), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.06.2023 у справі № 914/1067/23 в частині нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат та прийняти в тій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
1) позивачем пропущено строк позовної давності щодо пені та 3% річних з підстав спливу спеціального строку позовної давності в один рік;
2) суд першої інстанції без клопотання позивача про поновлення процесуального строку поновив останньому строк чим порушив норми процесуального умовами  права;
3) умовами типового договору не передбачено нарахування інфляційних втрат та 3% річних;
4) суд першої інстанції не взяв до уваги форс-мажорні обставини (воєнний стан), які виникли в частині оплати коштів;
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує доводи апелянта з наступних підстав:
1) перебіг строку спеціальної позовної давності про стягнення пені згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України розпочався 01.01.2022 та мав сплинути 31.12.2022, однак, запровадивши в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про  введення воєнного стану в Україні», який продовжено до 18.08.2023, строк спеціальної позовної давності продовжено згідно із Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії  воєнного стану» на строк дії воєнного стану;
2) заборгованість відповідача виникла за поставлений природній газ до введення воєнного стану в Україні;
3) нараховані 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом),  не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові;
4) щодо форс-мажорних обставин позивач зазначив, що умовами договору та Законом України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено що форс-мажорні обставини засвідчуються виключно сертифікатом ТПП про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а не шляхом розміщення на веб-сайті ТПП загального офіційного листа від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, відтак, такий лист ТПП не передбачений ані статтями 14 та 14-1 Закону, ані положеннями Регламенту, та не містить посилання на зобов`язання, неможливість виконання якого спричинено настанням таких форс-мажорних обставин;
Враховуючи наведене у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі  позивач, постачальник, постачальник «останньої надії») відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 04.07.2017 № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.
За результатами державного конкурсу та відповідно до  розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р  Товариство з обмеженою відповідальністю «газопостачальна компанія «Нафтогаз України» визначено постачальником «останньої надії» на ринку природного газу.
Відповідно до пункту 26 частини 1  статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», постачальник «останньої надії» - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який немає права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.
26.10.2021 року набула чинності  Постанова Кабінету Міністрів України від 25.10.2021 року № 1102  «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 р. № 809 і від 9 грудня 2020 № 1236.
Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1102 визначено зобов`язання акціонерного товариства «Магістральні газопроводи України», товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», операторів газорозподільних систем забезпечити автоматичне включення  оператором  газотранспортної системи  за участю операторів газорозподільних систем до портфеля постачальника «останньої надії» обсягів природного газу, спожитих з 1 жовтня 2021 року бюджетними установами (в значенні  Бюджетного кодексу України), закладами охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо) та закладами охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), постачання природного газу яким не здійснювалося жодним постачальником.
У зв`язку з відсутністю постачання природного газу іншим постачальником оператором газотранспортної системи (далі - Оператор ГТС) за участю операторів газорозподільних систем (далі - оператори ГРМ) об`єми природного газу, спожитого відповідачем з 29.10.2021 по 30.11.2021, з 02.12.2021 по 05.12.2021, з 01.01.2022 по 30.01.2022, з 01.02.2022 по 31.03.2022, з 02.04.2022 по 31.05.2022, з 02.06.2022 по 31.07.2022, з 02.08.2022 по 30.09.2022, з 02.10.2022 по 30.11.2022 та з 02.12.2022 по 30.01.2023 автоматично включено до портфеля постачальника останньої надії - позивача, і, відповідно, спожитий природний газ віднесено до об`ємів, поставлених позивачем.
Факт включення відповідача до реєстру споживачів постачальника останньої надії та віднесення газу спожитого відповідачем до портфеля постачальника останньої надії з наведених вище підстав підтверджується: листом оператора ГТС від 29.09.2022 № ТОВВИХ-22-10477 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56Х800008ІУШ)08; інформацією щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» від оператора ГРМ (Форма № 10); відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо споживача з ЕІС- кодом 56Х800008ІУіг008 (надається у вигляді принтскрину з особистого кабінету Позивача на інформаційній платформі Оператора ГТС).
У зв`язку з наведеним позивач зазначає, що між ним та відповідачем виникли правовідносини за договором постачання природного газу постачальником «останньої надії» (надалі договір), який є публічним та не потребує двостороннього підписання.
Відповідно до п.1.1. договору, Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» затверджений  постановою НКРЕКП від 30.09.2015 за № 2501  є публічним  є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу постачальником «останньої надії».
Згідно з п. 2.1 договору, постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.
Пунктом 3.1 договору визначено, що постачання природного газу споживачу здійснюється з дня, визначеного інформаційною платформою оператора газотранспортної системи днем початку постачання в Реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи.
Відповідно до пункту 4.2 договору, об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахунковий період визначається за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора ГТС та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.
Відповідно до п. 2 глави 7 розділу XII Кодекс ГТС у точках виходу до газорозподільної системи з метою проведення остаточної алокації щодобових відборів/споживання, що не вимірюються щодобово, оператор газорозподільної системи до 08 числа газового місяця (М+1) надає оператору газотранспортної системи інформацію про фактичний місячний відбір/споживання природного газу окремо по кожному споживачу, відбір/споживання якого не вимірюється щодобово. У випадку якщо комерційний вузол обліку обладнаний обчислювачем (коректором) з можливістю встановити за результатами місяця фактичне щодобове споживання природного газу, така інформація додатково надається в розрізі газових днів газового місяця (М).
Об`єм (обсяг) спожитого Споживачем природного газу передається Оператором ГРМ в інформаційну платформу Оператора ГТС та використовується Постачальником для розрахунку вартості спожитого природного газу.
Позивач проводить нарахування вартості спожитого Споживачем природного газу виключно на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/спожитого Споживачем природного газу, які отримує в процесі доступу до інформаційної платформи оператора ГТС.
Вартість природного газу визначається шляхом множення об`ємів природного газу, на ціну природного газу, визначену відповідно до встановленого тарифу.
З 01.12.2021 ціна природного газу, що постачається постачальником «останньої надії» щоденно розраховується за формулою, наведеною в пункті 24 Порядку проведення конкурсу з визначення постачальника «останньої надії», затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 809  в редакції Постанови Кабінету Міністрів України № 1102.
Постановою КМУ № 1102 на період постачання з 1 жовтня по 30 листопада 2021 року встановлено граничний розмір ціни природного газу для Бюджетних організацій, яка не може перевищувати 16,8 гривні за 1 куб. метр з урахуванням податку на додану вартість.
Протягом жовтня-листопада 2021 року розрахована за формулою ціна природного газу перевищувала 16,8 грн. за 1 куб.м, отже у цей період застосовується гранична ціна в 16,8 грн. за 1 куб.м.
З 01.12.2021 ціна природного газу (з урахуванням ПДВ) відповідно до умов Договору опублікована/оприлюднена на сайті Позивача за посиланням https://gas.ua/uk/business/news/pon-archive-price. Ціна природного газу також підтверджується довідкою позивача.
Судом встановлено, що на виконанням умов договору, постачальником сформовано акти приймання - передачі природного газу та рахунки на оплату, зокрема: акт №18774 на суму 53748,07 грн з ПДВ за період - листопад 2021 передано 3199,29 м. куб. і рахунок    №31604 на суму 53748,07 грн з ПДВ та акт №30848 на суму 15700,94 грн з ПДВ за період - грудень 2021 передано 351,57 м. куб. і рахунок    №1479 на суму 15700,94 грн з ПДВ.
Відповідач оплату за вказаними актами не здійснив та відмовився від їх підписання, однак у поданому відзиві на позовну заяву підтвердив що дійсно користувався послугами із транспортування та постачання природного газу.
Вищенаведені обставини сторонами не заперечується та є доведеними.
Постачальник зобов`язаний надати Споживачу рахунок на оплату природного газу за цим Договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між Постачальником і Споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо Сторонами це окремо обумовлено) (пункт 4.3 договору).
Відповідно до пункту 4.4 договору, споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий Постачальником відповідно до пункту 4.3 цього Договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.
Пунктом 4.5 Типового договору визначено, що у разі порушення Відповідачем, що не є    побутовим, строків оплати за цим Договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової    ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми    простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Як стверджує позивач, відповідач порушив умови договору  щодо  оплати вартості спожитого природного газу, у  зв`язку  з чим  у  відповідача перед  позивачем  виник борг  у   розмірі  69449,01  грн, яку відповідач визнає в повному обсязі та не заперечує.
У зв`язку  з  порушенням  строків  оплати, відповідно до п. 4.5 договору, позивачем нараховано відповідачу  пеню  у розмірі  8827,25 грн.
Також, згідно вимог  статті 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано відповідачу 3% річних у сумі 2220,41 грн та інфляційні втрати у сумі 18921,94 грн.
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів та є підставою для їх захисту у судовому порядку,  у  зв`язку  з  чим  звернувся  до  суду  з  даним  позовом.
Натомість відповідач у апеляційній скарзі заперечує нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, в даному випадку слід з`ясувати правомірність нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних, які апелянтом не визнаються та оскаржуються в апеляційному порядку.
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного:
Статтями  15,  16 Цивільного кодексу  України  встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.  Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є  договори та інші правочини  (стаття  11 Цивільного кодексу України).
Згідно  статті 509 Цивільного кодексу України  зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1  статті 173 Господарського кодексу  України).
Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання  належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1  статті 193 Господарського кодексу України).
У відповідності до вимог  статті 174 Господарського кодексу України  господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Статтею  175  Господарського  кодексу  України  визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються  Цивільним кодексом України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених   Господарським кодексом України  (стаття  193 Господарського кодексу України).
Як уже було зазначено вище, правовідносини з постачання природного газу постачальником «останньої надії» та споживачем виникли на підставі типового договору про постачання природного газу, на підставі якого позивачем було поставлено відповідачу природній газ відповідно до акту №18774 на суму 53748,07 грн з ПДВ за період - листопад 2021 та акту № 30848 на суму 15700,94 грн з ПДВ за період - грудень 2021, які відповідачем не заперечуються.
З урахуванням вищенаведеного в сукупності, слідує, що між сторонами укладено договір постачання природного газу, як між постачальником «останньої надії» та споживачем, до якого застосовуються положення  Цивільного кодексу України.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Позивачем виконано взяті на себе зобов`язання відповідно до договору, у строк та згідно порядку, передбаченого договором.
Згідно пункту 2 частини 2  статті 13 Закону України «Про ринок природного газу»  споживач зобов`язаний, зокрема:  забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.
Споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до п.4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (п.4.4 договору).
Згідно з п.5.1 та  п.5.2 договору, споживач має право отримувати природний газ на умовах, зазначених у цьому договорі та зобов`язаний забезпечувати своєчасну та повну оплату поставленого природного газу згідно з умовами цього договору.
Отже  у  відповідача  виник обов`язок здійснити оплату  вартості отриманого газу у встановлений договором строк, однак, останній не сплатив кошти за поставлений природній газ, внаслідок чого, у відповідача перед позивачем сформувалась заборгованість за спожитий природний газ на загальну суму 69449,01 грн, на яку позивачем нараховано пеню, інфляційні втрати та 3% річних.
Положеннями статей  525,  526 Цивільного кодексу України  встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення містить стаття  193 Господарського  кодексу України.
Згідно зі  статті 530 Цивільного  кодексу  України  якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Отже, однією із основних умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Відповідно до положень  статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України  передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 546 Цивільного кодексу України  передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
Зазначені норми  Цивільного кодексу України  кореспондуються з приписами, встановленими  Господарським кодексом України.
Приписами  статті 230 Господарського  кодексу  України  встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з частиною 6  статті 232 Господарського кодексу України  нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Частиною 2 статті  343 Господарського кодексу  та статтею  3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»  визначено, що  платник коштів сплачує на користь отримувача таких коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, установленому за угодою сторін (тобто в договорі). При цьому пеня обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в певний період (період прострочення).
Отже, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута у передбачених в письмовому договорі випадках (встановлено за згодою сторін).
В даному випадку, пунктом  4.5.  спірного договору  передбачено, що у разі порушення Споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. У разі порушення побутовим Споживачем строків оплати за цим договором, він сплачує пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу.
Оскільки відповідачем не оплачено вартість спожитого природного газу,  на підставі положень ст.ст. 546-551  ЦК України, ст.  ст. 217-230 ГК України  та п. 4.5. договору позивачем правомірно нараховано пеню у розмірі 8827,25 грн, яка судовою колегією перевірена та підлягає до задоволення.
Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат у сумі 18921,94 грн  та 3% річних 2220,41 грн, слід зазначити наступне.
Відповідно до  статті 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом),  не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Так, матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строків оплати спожитого природного газу, у зв`язку з чим позивачем за неналежне виконання умов договору  нараховано, та заявлено до стягнення 3% річних у  сумі 2220,41 грн та інфляційні втрати у сумі 18921,94 грн,  відповідно  до  вимог  статті  625  ЦК України.
Судовою колегією перевірено розрахунок нарахованих інфляційних втрат та 3% річних, відтак, судова колегія   вважає такі нарахування вірними,  а тому в тій частині вимоги підлягають до задоволення, як правомірно заявлені.
Щодо твердження відповідача що, позивачем пропущено строк спеціальної позовної давності в один рік щодо позовних вимог про стягнення пені та 3% річних, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2  ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
В той же час,  Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»  розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України  доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями  257-259,  362,  559,  681,  728,  786,  1293  цього  Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Таким чином, враховуючи, що початок перебігу строку спеціальної позовної давності про стягнення пені  згідно ч. 2  ст. 258 ПК України  розпочався 01.01.2022 та мав сплинути 31.12.2022, а також враховуючи запровадження в Україні воєнного стану  Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який продовжено до 18.08.2023, строк спеціальної позовної давності продовжено згідно із  Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»  на строк дії воєнного стану.
Також не заслуговують на увагу судової колегії твердження про настання форс-мажорних обставин, про що свідчить лист Торгово-промислової палати від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що у листі Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Відтак, Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.
Згідно ч. 3      ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»     Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.
Статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»     передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Статтею 617 ЦК України     передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Також згідно з положеннями      ст. 218 ГК України     у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.
У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Слід зазначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати коштів від своїх контрагентів. Відповідач не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.
В даному випадку сторона не надала доказів, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.
З урахуванням наведеного судова колегія доходить висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання зобов`язання.
Загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, яким з 24.02.2022 було засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) на всій території України, не є належним і допустимим доказом наявності підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання за договором, що пов`язане з настанням обставин непереборної сили, оскільки згідно зі      статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні"     Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) шляхом видачі сертифіката про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Тож, указаний лист Торгово-промислової палати України не засвідчує факт настання саме для відповідача форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили).
Враховуючи вищенаведене в сукупності, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем доведено перед судом належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України, порушення зі сторони відповідача умов спірного договору та правомірне нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, натомість останній довів факт невиконання умов договору.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги відповідачем судова колегія покладає на останнього, так як у задоволенні апеляційної карги відповідача слід відмовити, оскільки, доводи відповідача не знайшли свого підтвердження.
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -    
П О С Т А Н О В И В :
1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України б/н від 26.06.2023 (вх. № 01-05/2060/23 від 27.06.2023) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 12.06.2023 року у справі № 914/1067/23 – залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
5. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.
6. Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя                                                             О.С.Скрипчук

Суддя                                                                                В.М. Гриців          

Суддя                                                                                 О.І. Матущак