Постанова
   Іменем   України
 
Єдиний унікальний номер справи 369/9562/22	 	
Номер провадження 22-ц/824/9583/2023	
Головуючий у суді першої інстанції Янченко А.В.	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач        	
11 липня 2023 року                                                                                                       місто Київ
                            Номер справи 369/9562/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
сторони
 
позивач                    ОСОБА_1 
відповідач               ОСОБА_2 
 
розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року в частині стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини яка продовжує навчання, ухвалене у складі судді Янченка А.В., в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області.
 
у с т а н о в и в :

03.10.2022 року позивач   ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , в якому просила суд: 
стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до припинення навчання або до досягнення ОСОБА_3 , двадцяти трьох років,
стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття.
стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позову, позивач зазначила, що 09.11.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 09.11.2001 року зроблено відповідний актовий запис за № 500, серія НОМЕР_1 .
Від спільного подружнього життя сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач вказала, що  вони з чоловіком через конфлікт проживають окремо, діти знаходяться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Його стан здоров`я задовільний, матеріально забезпечений, тому відповідач  в змозі сплачувати аліменти на утримання спільних дітей.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року задоволено позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів.         
Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів (заробітку, доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 03.10.2022 року і до припинення навчання або до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
 Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 03.10.2022 року і досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/6  частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 03.10.2022 року і досягнення дитиною повноліття.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду в частині стягнутих аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Просить скасувати рішення суду в частині стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання повнолітнього сина   ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку  та відмовити в даній частині позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що не заперечує, що їх син ОСОБА_3 дійсно навчається, проте, вважає, що він не потребує матеріальної допомоги, оскільки працює, орендує для себе окреме житло, проживає окремо від позивачки, а відповідно не перебуває на її утриманні. За таких обставин, підстави для стягнення з нього аліментів на утримання сина відсутні.  Крім того, відповідач зазначає, що суд  30.03.2023 мав відкласти розгляд справи, оскільки його представник  ОСОБА_8 не з`явився у судове засідання  30.03. 2023 з поважних причин, про що повідомив суд, але суд незаконно розглянув справу за відсутності відповідача.
Позивач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позивачем вимог, оскільки відповідачем не було спростовано належними та допустимими доказами можливість сплати аліментів у заявленому позивачем розмірі - 1/6 частини з усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, а також не доведено, що повнолітній син, який продовжує навчання не потребує матеріальної допомоги.
 Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Із змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 , убачається, що апелянт оскаржує рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року лише в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з нього на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, в іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2023  не оскаржується, а тому його законність та обгрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом,  09.11.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження 09.11.2001 року зроблено відповідний актовий запис за № 500, серія НОМЕР_1 .
Від спільного подружнього життя сторони мають трьох дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як зазначає позивач, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені через конфлікт, спільні діти проживають разом з позивачем.
Згідно довідки Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 20.09.2022 року № 684 вбачається, що ОСОБА_1 , проживає, але не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та разом з нею проживають та знаходяться на її утриманні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно довідки закладу вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку дитини» від 27.09.2022 року № 03.01:01/19-781 вбачається, що ОСОБА_3 навчається у закладі вищої освіти «Відкритий міжнародний університет розвитку дитини» на першому курсі, денної форми навчання, за спеціальністю 181 Харчові технології. У довідці зазначено, що термін навчання закінчується 30.06.2026. 
Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. 
Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти  років.
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України,яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу)при умові, що батьки спроможні сплачувати такі аліменти на утримання повнолітньої дитини.  
При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. 
Указане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши, що повнолітній син ОСОБА_3 , продовжив навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а ОСОБА_2 , будучи працездатним, має можливість надавати таку допомогу,  дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , та стягнення з ОСОБА_2 , на її користь аліментів на утримання повнолітнього сина  ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 03.10.2022 року і до припинення навчання, або до досягнення ОСОБА_3 , двадцяти трьох років.
Таким чином, апелянт  безпідставно просить скасувати законне й обґрунтоване  рішення суду першої інстанції в цій частині.
Доказів скрутного матеріального становища останнього, що унеможливлює утримання ним свого повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, суду не надано.
При цьому посилання апелянта на ту обставину, що син ОСОБА_3 не потребує матеріальної допомоги, оскільки працює та проживає окремо від позивачки, а відповідно не перебуває на утриманні позивачки, апеляційний суд визнає неспроможними, так як відповідач, маючи обов`язок у змагальному процесі доводити свої твердження (статті 12,  81 ЦПК України), не надав як суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції відповідних доказів. Крім того, третя особа по справі ОСОБА_3 у заяві від 20.03.2023 року зазначив про те, що він підтримує позовні вимого ОСОБА_1 у повному обсязі.
Колегія суддів наголошує на тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання.
Такий виникає за обов`язкової сукупності юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).   
Указане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 592/2798/16-ц (провадження № 61-19463св18), від 05 червня 2019 року у справі № 754/866/18 (провадження № 61-7125св18).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зроблені судом першої інстанції висновки по суті вирішення спору узгоджуються з вищевказаними правовими позиціями Верховного Суду. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою.
Нормами СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду щодо обґрунтованості 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.
При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких взяв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина у заявленому нею розмірі.
Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його перегляду є законним та обґрунтованим. 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його оскарження відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.
Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції  в оскаржуваній частині залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення. 
 
Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Св`ятошинського районного суду Київської області від 30 березня 2023 року в частині стягнення аліментів  з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3    залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 11 липня 2023 року.
 
Судді
                                                                                           Л. Д.  Поливач
 
                                                                                           А. М.  Стрижеус
 
                                                                                           О. І.  Шкоріна